01.04.2026 Провадження по справі № 2/940/114/26 
Справа № 462/8155/25

РІШЕННЯ
Іменем України

01 квітня 2026 року Тетіївський районний суд Київської області у складі :

головуючого судді       Самсоненка Р.В.
за участю секретаря судового засідання    Зіп`юк Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Тетієві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати, що його грошові перекази на картку № НОМЕР_1 , що належить відповідачу ОСОБА_2 , а саме: від 12.06.2025 на суму 29500,00 грн (№ посилання 516318690951); від 30.06.2025 на суму 10000,00 грн (№ посилання НОМЕР_2 ), були здійснені помилково, стягнути з відповідача на свою користь 29500,00 грн як безпідставно набуті кошти (ст. 1212 ЦК України) за помилковим переказом від 12.06.2025, 3 % річних та інфляційні втрати за період з 21.07.2025 до дня фактичного повернення коштів (ст. 625 ЦК України) та понесені судові витрати.
Позовна заява мотивована тим, що 12.06.2025 та 30.06.2025 через мобільний банкінг ОСОБА_1 було здійснено два перекази коштів на банківську картку № НОМЕР_1 , що належить відповідачу ОСОБА_2 :12.06.2025 – 29 500,00 грн (№ посилання 516318690951; комісія 95,00 грн; загальне списання 29 595,00 грн); 30.06.2025 – 10 000,00 грн (№ посилання 518178716096; комісія 100,00 грн; загальне списання 10 100,00 грн). Зазначені перекази були здійснені помилково на картку відповідача. Після виявлення помилки він звернувся до відповідача з письмовою претензією про повернення коштів (від 21.07.2025), однак кошти не повернуто.
Таким чином, позивач вважає, що кошти в сумі 39500,00 грн, перераховані 12.06.2025, знаходяться у відповідача ОСОБА_2 без достатньої правової підстави та підлягають поверненню.
Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 23.12.2025 відкрито провадження в справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачу роз`яснено право подавати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а також наслідки ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, зокрема право суду вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не прибув, до суду надав заяву, в якій просить розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив їх задовольнити. 
Разом з тим, в судовому засіданні 25.03.2026 позивач уточнив, що між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено в усній формі договір, відповідно до якого відповідач зобов`язався виконати підготовчі роботи по облаштуванню даху.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання до суду не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи. Відзиву на позовну заяву не надав.
Копію ухвали про відкриття провадження надіслано відповідачу ОСОБА_2 рекомендованим повідомленням за його місцем проживання згідно довідки внутрішньо переміщеної особи, але остання повернулась до суду не врученою з відміткою Укрпошти про причини повернення: «за закінченням встановленого терміну зберігання». Крім того, відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Верховний Суд у постанові від 23.01.2023 у справі № 496/4633/18 зазначив: «Отже, листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення – «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування».
Відтак, оскільки ухвала про відкриття провадження направлена відповідачу за його зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання листом рекомендованою кореспонденцією, суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що сторонами в усній формі була досягнута домовленість, відповідно до якої відповідач зобов`язався виконати підготовчі роботи по облаштуванню даху.
Відповідно до квитанцій від 12.06.2025 та від 30.06.2025 та виписки по картковому рахунку за період з 01.06.2025 по 30.06.2025 ОСОБА_1 перерахував на картку № НОМЕР_3 грошові кошти в загальній сумі 39500,00 грн., комісія 195,00грн. ( а. с. 3-5).
З відповіді на запит суду наданої АТ «Акцент-Банк» від 06.03.2026 встановлено, що картка № НОМЕР_3 емітована на ім`я відповідача ОСОБА_2 , на яку 12.06.2025 та 30.06.2025 було зараховано грошові кошти в загальному розмірі 39500,00 грн. Дані кошти надійшли від позивача ОСОБА_1 ( а. с. 81-88). 
30.09.2025 позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача ОСОБА_2 з претензією про повернення безпідставно отриманих грошових коштів, яка залишилась без задоволення ( а. с. 6).
З роздруківки переписки в Telegram між позивачем та відповідачем, вбачається, що між сторонами була усна домовленість про виконання будівельних робіт, які відповідач не виконав належним чином, тому позивачем було прийнято рішення про розірвання договору ( а. с. 99).
Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статі 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
Відповідно до статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (частина1). Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (частина 2).
Договір набирає чинності з моменту його укладення (частина друга статті 631 ЦК України).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (частина друга статті 638 ЦК України).
Згідно зі статтею 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у даному випадку є позовна заява, вимоги до якої містить стаття 175 ЦПК України.
У частині першій та пунктах 4 і 5 частини 3 статті 175 ЦПК України передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує сої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані вимоги.
Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закон»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Роль суду у цивільному процесі проявляється, у тому числі, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем і відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона у справі на обґрунтування своїх вимог чи заперечень, посилається не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зазначене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21, від 02 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20, провадження № 61-7861св22 та інших постановах.
ОСОБА_1 , звернувшись до суду із даним позовом та заявляючи вимоги про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів в розмірі 39500,00 грн. виходив з укладеного між сторонами усного договору підряду.
При цьому позивач не звернув уваги, на вимоги пункту 3 частини 1 статті 208 ЦК України відповідно до якого у письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Подана заява не містить жодних доказів про досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору підряду та його виконання відповідачем.
Отже, позивачем не доведено обставину на яку він посилався, як на підставу своїх вимог, а саме укладення між сторонами договору підряду.
Разом з тим, наявними у справі банківськими квитанціями та випискою по рахунку відповідача доведено перерахування позивачем відповідачу грошових коштів в сумі 39500,00 грн.
У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі N 917/1739/17 (провадження N 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц вказувала, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 викладено висновок про те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.
Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі N 922/3412/17 (провадження N 12-182гс18) та від 13 лютого2019 року у справі N 320/5877/17 (провадження N 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».
У частині третій статті 651 ЦК України встановлено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Відповідно до частини четвертої статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.
Тлумачення частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.
Ураховуючи зазначене, не можна вважати, що відносини, які виникли між сторонам, є договірними.
Судом встановлено, що між сторонами в установленому законом порядку договір підряду не був укладений, що має наслідком відсутність між ними будь-яких зобов`язань. З огляду на викладене відсутні правові підстави отримання відповідачем від позивача 39500,00 грн., які були перераховані через банківську установу.
За таких обставин, у особи, що отримала такі кошти виникає зобов`язання повернути їх, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуті. 
Близькі за змістом висновки щодо підстав повернення коштів за відсутності договірних відносин викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 757/6937/17-ц, провадження № 61-18307св18; від 06 лютого 2019 року у справі № 522/13292/16-ц, провадження № 61-31140св18; від 23 вересня 2019 року у справі № 642/203/14-ц, провадження № 61-19005св18; від 12 грудня 2019 року у справі № 757/25368/16-ц, провадження № 61-21669 св18; від 11 листопада 2020 року у справі № 522/19690/18, провадження № 61-15125св19; від 31 березня 2021 року у справі № 363/3555/17-ц, провадження № 61-22274св19, у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18, у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 465/5790/17 провадження № 61-14395 св21, у постанові від 31 травня 2023 року у справі № 947/26577/19, провадження № 61-6346 св22.
Звертаючись до суду, позивач також просив стягнути з відповідача 3 відсотки річних та інфляційні збільшення боргу, які нарахував на суму 39500,00 грн.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 лютого 2024 року у справі №910/3831/22 (провадження № 12-45гс23) суд виснував таке: «Зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми ст. 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Із цього моменту виникає передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми».
Відтак, на суму невиконаного грошового зобов`язання підлягає нарахуванню 3% річних та інфляційне збільшення боргу як міра відповідальності боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів з моменту, коли така підстава відпала.
Разом з тим, суд не погоджується з розміром 3% річних в розмірі 877,00 грн. та інфляційних втрат в розмірі 2844,00 грн., які було нараховано позивачем.
Судом здійснено перерахунок розміру 3% річних та інфляційних втрат за період з 30.06.2025 по 31.03.2026, що становить відповідно 892,81 грн. та 1238,27 грн.
Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідачем не надано до суду жодних пояснень, заперечень та відзиву щодо позовних вимог позивача, а також жодного належного та допустимого доказу в спростування доводів позивача щодо нарахованих сум.
Таким чином розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог, суд вважає за можливе задовольнити позов та стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти в розмірі 39500,00 грн., витрати на банківську комісію в розмірі 195,00 грн, 3% річних за період з 30.06.2025 по 31.03.2026 у сумі 892,81 грн. та інфляційні втрати за період з 30.06.2025 по 31.03.2026 в розмірі 1238,27 грн. у відповідності до положень ст. 625 ЦК України.
Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 поніс судові витрати у виді судового збору за подання позовної заяви в сумі 1211,20 грн. 
Отже, понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 1211,20 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст. 141 ЦПК України.
На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 265, 279, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

ПозовОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , безпідставно набуті кошти в розмірі 39500 (тридцять дев`ять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок, витрати на банківську комісію в розмірі 195 (сто дев`яносто п`ять) гривень 00 копійок, 3% річних за період з 30.06.2025 по 31.03.2026 у сумі 892 (вісімсот дев`яносто дві) гривні 81 копійка та інфляційні втрати за період з 30.06.2025 по 31.03.2026 в розмірі 1238 (одна тисяча двісті тридцять вісім) гривень 27 копійок та понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя         Р.В. Самсоненко