Номер провадження: 22-ц/813/4447/26 
Справа № 522/7034/24-Е
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції про стягнення моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції про стягнення моральної шкоди у розмірі 124 647,62 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що 04.01.2022 року інспекторами Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції щодо ОСОБА_1 складено протоколи про адміністративні правопорушення ААД № 221488, ААД № 221489 та ААД № 221490. Відповідно до вказаних протоколів про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 інкриміновано порушення вимог п. 2.5., п. 2.3.б, п. 10.9 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, які полягають в тому, що він о 15 годині 39 хвилин 04 січня 2022 року, керуючи автомобілем марки «Kia Optima», н/з НОМЕР_1 , біля буд. № 47/1 по вул. Генерала Бочарова в м. Одесі не стежив за дорожньою обстановкою, не зреагував на її зміни, здійснив рух заднім ходом, не переконавшись, що це буде безпечно, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Renault Logan», н/з НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , чим завдав транспортним засобам механічні пошкодження; після чого, будучи учасником дорожньо-транспортної пригоди, залишив місце цієї пригоди; а також в подальшому, будучи притягнутим 01 жовтня 2021 року до відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 130 КУпАП, на вимогу працівника поліції відмовився пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану наркотичного сп`яніння. У зв`язку з виявленими наступними ознаками: поведінка, що не відповідає обстановці: тремтіння пальців рук; розширені зіниці очей, що не реагують на світло.
Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.02.2022 року у справі № 523/1006/22, за наслідками розгляду вказаного вище протоколів, провадження в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченими ст. 122-4, ст. 124 та ч. 2 ст. 130 КУпАП, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, - закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаних адміністративних правопорушень.
Окрім того, 04.01.2022 року тимчасово виконуючий обов`язки командира взводу № 2 роти № 4 батальйону № 1 Полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції Гальчинський Дмитро Валентинович виніс постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія БАБ № 116783 від 04.01.2022 року, якою ОСОБА_4 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КАП України у вигляді штрафу в розмірі 2400 грн. З вказаної постанови вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 , керуючи транспортним засобом КІА ОРТІМА, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належність ОСОБА_5 , АДРЕСА_2 , 04.01.2022 року о 15:39 на АДРЕСА_3 , здійснив ДТП будучи позбавлений права керування.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.07.2022 року було визнано протиправною та скасовано постанову тимчасово виконуючого обов`язки командира взводу № 2 роти № 4 батальйону № 1 Полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Гальчинського Дмитра Валентиновича про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі від 04.01.2022 року серії БАБ № 116783, якою до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосовано адміністративне стягнення (штраф) розмірі 20 400 гривень за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП. Провадження у справі про адміністративне, закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2022 року апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції було задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2022 року змінено в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Абзац 4 резолютивної частини рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2022 року викладено у наступній редакції: «Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції в особі структурного відокремленого підрозділу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 496,20 грн. /чотириста дев`яносто шість гривень 20 копійок/ та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн. /чотири тисячі/». В решті рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2022 року було залишено без змін.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що підставою для відшкодування моральної шкоди є, зокрема незаконні дії відповідача - незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності та закриття справ про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративних правопорушень.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції про стягнення моральної шкоди залишено без задоволення.
Не погоджуючись з таким рішенням суду,  ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення посилався на практику Великої Палати Верховного Суду № 335/6977/22 у постанові від 22.01.2025 року, однак висновки Великої палати не підлягають застосуванню до даних правовідносин, оскільки саме поліцейський притягнув особу до відповідальності, а не склав протокол, як у справі що переглядалася Великою палатою ВС. Тобто патрульним поліцейським, як суб`єктом владних повноважень, було порушено права людини, що прямо суперечить їх його конституційним обов`язкам.
Разом з тим, скаржник зазначає, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2022 року справа № 947/3229/22 встановлено, що матеріали справи не містять доказів керування саме ОСОБА_1 автомобілем «КІА ОРТІМА», р/н НОМЕР_1 , у зв`язку з чим провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченими ст. 122, ст. 124 та ч. 2 ст. 130 КУпАП, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, - закрито, у зв`язку із відсутністю в його діях складу вказаних адміністративних правопорушень.
На переконання скаржника, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка у подальшому закрита судом за відсутності події і складу адміністративного правопорушення (реабілітуюча підстава), свідчить про неправомірність дій посадових осіб підрозділу поліції, які ініціювали та здійснили вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше), що є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки такими діями особі, щодо якої здійснювалося провадження у справі про адміністративне правопорушення, може бути завдана така шкода, а закриття справи свідчить про те, що провадження щодо особи здійснювалось незаконно, отже відшкодування має здійснюватися незалежно від вини.
Від представника Департаменту патрульної поліціїна адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, вимоги, викладені в ній, не відповідають чинному законодавству, а тому підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 27.01.2026 року на 15:30 год. учасники справи не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.
Від представника ОСОБА_1 адвоката Цвігуна А.В. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 27.01.2026 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу. Також не встановлено таких висновків щодо протиправних дій рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.07.2022 року (справа № 947/3229/22), яким визнано протиправною та скасовано вказану постанову від 04.01.2022 року серії БАБ № 116783 у зв`язку з тим, що постанова не містить доказів, які б свідчили про те, що саме ОСОБА_1 керував 04.01.2022 року транспортним засобом «Kia Optima» під час позбавлення його права керування.
Разом з тим, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, позивач належним чином не довів як сутність своїх страждань, та в чому саме вони проявились, так і те, що дії органу ДПП (посадових або службових осіб) мали протиправний характер.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 04.01.2022 року інспекторами Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції щодо ОСОБА_1 складено протоколи про адміністративні правопорушення ААД № 221488 за ст. 122-4 КУпАП, ААД № 221489 за ч. 2 ст. 130 КУпАП та ААД № 221490 за ст. 124 КУпАП.
Відповідно до вказаних протоколів про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 інкриміновано порушення вимог п. 2.5., п. 2.3.б, п. 10.9 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, а саме в тому, що він о 15 годині 39 хвилин 04 січня 2022 року, керуючи автомобілем марки «Kia Optima», н/з НОМЕР_1 , біля буд. № 47/1 по вул. Генерала Бочарова в м. Одесі не стежив за дорожньою обстановкою, не зреагував на її зміни, здійснив рух заднім ходом, не переконавшись, що це буде безпечно, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Renault Logan», н/з НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , чим завдав транспортним засобам механічні пошкодження; після чого, будучи учасником дорожньо-транспортної пригоди, залишив місце цієї пригоди; а також в подальшому, будучи притягнутим 01 жовтня 2021 року до відповідальності, передбаченої ч 1 ст. 130 КУпАП, на вимогу працівника поліції відмовився пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану наркотичного сп`яніння. У зв`язку з виявленими наступними ознаками: поведінка, що не відповідає обстановці: тремтіння пальців рук; розширені зіниці очей, що не реагують на світло (а. с. 11-13).
Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.02.2022 року у справі № 523/1006/22, за наслідками розгляду вказаного вище протоколів, провадження в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченими ст. 122-4, ст. 124 та ч. 2 ст. 130 КУпАП, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, - закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаних адміністративних правопорушень (а. с. 15-18).
Окрім того, 04.01.2022 року тимчасово виконуючий обов`язки командира взводу № 2 роти № 4 батальйону № 1 Полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції Гальчинський Дмитро Валентинович виніс постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія БАБ № 116783 від 04.01.2022 року, якою ОСОБА_4 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 2400 грн. З вказаної постанови вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 , керуючи транспортним засобом КІА ОРТІМА, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належність ОСОБА_5 , АДРЕСА_2 , 04.01.2022 року о 15:39 на АДРЕСА_3 , здійснив ДТП, будучи позбавлений права керування (а. с. 19).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.07.2022 року (справа № 947/3229/22) було визнано протиправною та скасовано вказану постанову від 04.01.2022 року серії БАБ № 116783. Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в сумі 20 400 гривень за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (а. с. 20-24).
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2022 року апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції було задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2022 року змінено в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Абзац 4 резолютивної частини рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2022 року викладено у наступній редакції: «Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції в особі структурного відокремленого підрозділу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 496,20 грн. /чотириста дев`яносто шість гривень 20 копійок/ та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн. / чотири тисячі/». В решті рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2022 року було залишено без змін. (а. с. 25-30).
Таким чином позивач просить стягнути моральну шкоду у зв`язку з незаконними діями у вигляді притягнення його до адміністративної відповідальності згідно протоколів ААД № 221488, ААД № 221489 та ААД № 221490 від 04.01.2022 року та постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія БАБ № 116783 від 04.01.2022 року на підставі ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо відшкодування моральної шкоди заподіяної діями працівників поліції при розгляді справ про адміністративне правопорушення.
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
У постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі ст. ст. 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).
Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом ст. ст. 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.
Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які полягають у фіксації адміністративного правопорушення, можуть бути оцінені на предмет відповідності закону чи іншому нормативному акту судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки оцінка таких дій без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності сукупно з іншими доказами є неможливою (постанова від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 та постанова від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22).
Невідповідність протоколу вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, або складання неповноважною особою може мати наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Отже, відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення його уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення (близький за змістом висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 760/9462/16).
Відсутність у судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, висновків суду про невідповідність (суперечність) дій працівників патрульної поліції вимогам закону при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не перешкоджає зверненню особи до суду з вимогами про відшкодування шкоди за очевидно протиправні чи навіть свавільні дії поліцейських.
У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.
Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях працівників патрульної поліції під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень у працівника патрульної поліції на складання протоколу про адміністративне правопорушення, складання працівниками патрульної поліції протоколу про адміністративне правопорушення стосовно особи, яка не була учасником ДТП, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.
У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.
Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.
Отже, при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій.
Підсумовуючи наведене, можна зробити висновок, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.
При не встановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 та відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковими до застосування у цій справі.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22, що є релевантними та можуть застосовуватися у справі, що розглядається.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається, зокрема, на статтю 1176 ЦК України та положення Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі Закон № 266/94-ВР).
Щодо застосування статті 1176 ЦК України та приписів Закону № 266/94-ВР до спірних правовідносин, апеляційний суд виходить із такого.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті? така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Статтею 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:
1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;
2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;
3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.
Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:
1) постановлення виправдувального вироку суду;
1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;
2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;
4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та статті 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів.
Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України "Про Національну поліцію" у складі поліції функціонують: кримінальна поліція, патрульна поліція, органи досудового розслідування, поліція охорони, спеціальна поліція, поліція особливого призначення, інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.
Згідно з абзацом 2 частини 1 статті 5 Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції.
Відповідно до розділу 2 Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 липня 2015 року № 796, основними завданнями патрульної служби є: забезпечення публічного порядку і громадської безпеки; забезпечення безпеки осіб, захисту їх прав, свобод та законних інтересів; створення стану захищеності життєво важливих інтересів суспільства, сконцентрованих у його матеріальних і духовних цінностях, нормальних умов життєдіяльності людини, діяльності підприємств, установ, організацій; запобігання кримінальним, адміністративним правопорушенням; попередження, виявлення та припинення кримінальних та адміністративних правопорушень, випадків насильства у сім`ї, а також виявлення причин і умов, що сприяють їх учиненню; взаємодія із суспільством: реалізація підходу "міліція та громада", що полягає у співпраці та взаємодії із населенням, громадськими організаціями, іншими підрозділами органів внутрішніх справ, органами публічної влади, з метою запобігання правопорушенням, забезпечення безпеки, зниження рівня злочинності, а також установлення довірливих відносин між міліцією та населенням; забезпечення безпеки дорожнього руху; організація контролю за додержанням законів, інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.
З урахуванням наведених правових норм слід зробити висновок, що поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, отже до таких правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.
Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22, в якій у підсумку Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене статтею 124 КУпАП, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення відшкодування шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснюється на загальних підставах, передбачених статтею 1174 ЦК України, а положення статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР не є застосовними.
За наведених обставин, апеляційний суд зазначає, що у спірних правовідносинах шкода відшкодовується на загальних підставах, визначених статтею 1174 ЦК України, а тому обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди є встановлення протиправності у діях працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.
Як вже зазначалося, позивач обґрунтовує завдання йому шкоди незаконністю та протиправністю дій співробітників патрульної поліції в Одеській області.
У справі, що переглядається апеляційним судом невідповідність вимогам закону дій працівників патрульної поліції, які склали протоколи про наявність у діях позивача ознак складу адміністративних правопорушень, відповідальність за які передбачена ст. 122-4, ст. 124 та ч. 2 ст. 130 КУпАП, не установлена.
Так, в момент складання вказаних протоколів про адміністративні правопорушення у працівників поліції були пояснення лише потерпілої ОСОБА_3 , яка зазначила, що саме ОСОБА_1 керував автомобілем марки «Kia Optima» в момент ДТП, виходив з водійської двері, вибачався перед останньою, однак залишив місце події.
Крім того, оцінюючи дії/бездіяльність ОСОБА_1 , який на вимогу правника поліції відмовився пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану наркотичного сп`яніння, поліцейськими було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Зазначеним вище спростовується, що на момент складення протоколу про адміністративне правопорушення дії патрульної поліції були очевидно протиправними чи свавільними, зокрема, що сама вимога поліцейських до позивача пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння була необґрунтованою (безпідставною) або у працівників поліції були відсутні повноваження на складання протоколу про адміністративне правопорушення.
Зі змісту постанови судді Суворовського районного суду м. Одеси від 22.02.2022 року у справі № 523/1006/22 вбачається, що підставою для закриття провадження у справі про притягнення ОСОБА_1  до адміністративної відповідальності за ст. 122-4, ст. 124 та ч. 2 ст. 130 КУпАП, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП стало відсутність в його діях складу вказаних адміністративних правопорушень.
Разом з тим, закриваючи провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності суд виходив із даних відеозапису події, зробленого за допомогою нагрудних камер працівників поліції, а також показів свідків, які надали в суді протилежні пояснення щодо особи, яка керувала транспортним засобом в момент події.
Отже, відсутність складу адміністративного правопорушення встановлена судом за результатами оцінки всіх доказів у справі, що не доводить очевидної протиправності дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення або свавілля поліцейських при складанні протоколів про адміністративні правопорушення за ст. ст. 122-4, 124, 130 КУпАП. 
Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення не містить даних про те, що складені протоколи про адміністративні правопорушення не відповідають вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, та те, що на момент складення протоколів про адміністративні правопорушення дії патрульних поліцейських були протиправними.
Окрім того, апеляційний суд відхиляє твердження сторони позивача щодо неправомірних дійтво командира взводу № 2 роти № 4 батальйону № 1 Полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Гальчинського Д.В., які полягали у винесенні постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія БАБ № 116783 від 04.01.2022 року, з огляду на таке.
Як встановлено з матеріалів справи рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.07.2022 року (справа № 947/3229/22) було визнано протиправною та скасовано вказану постанову від 04.01.2022 року серії БАБ № 116783, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в сумі 20400 гривень за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2022 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2022 року змінено в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу.
Так, зі змісту зазначених судових рішень вбачається, що підставою для закриття провадження у вказаній справі стало те, що з матеріалів справи не вбачається надання відповідачем доказів, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи. Матеріалів адміністративної справи, які б свідчили про наявність в діях позивача ознак адміністративного правопорушення, суду не надано.
Суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що у спірних правовідносинах шкода відшкодовується на загальних підставах, визначених ст. 1174 ЦК України, а тому обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди є встановлення протиправності у діях працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.
Факт скасування постанови серія БАБ № 116783 від 04.01.2022 року та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутності події та складу такого порушення, не може автоматично свідчити про протиправний характер дій працівника поліції, якщо позивачем не доведено, що ці дії були очевидно неправомірними, свавільними або вийшли за межі наданих повноважень, що є обов`язковим для цілей стягнення моральної шкоди.
Разом з тим, у рішенні Київського районного суду м. Одеси від 07.07.2022 року та постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2022 року у справі № 947/3229/22 протиправності у діях працівника патрульної поліції під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та складання постанови не встановлено, як і не встановлено яким вимогам статті 283 КУпАП не відповідає постанова у справі про адміністративне правопорушення серії БАБ № 116783 від 04.01.2022 року, відтак, відсутні підстави для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди.
Частина 4 статті 126 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.
Тобто умовою відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП є одночасна наявність двох ознак – керування особою транспортним засобом та наявність відповідного рішення компетентного державного органу про позбавлення цієї особи права керування транспортними засобами на певний строк, який не сплив або ж після закінчення строку позбавлення права керування транспортними засобами (який обчислюється з моменту набрання рішенням суду законної сили), водій не пройшов процедуру повернення посвідчення на право керування транспортними засобами (проходження медичного огляду, складання теоретичного та практичного іспитів в сервісному центрі МВС тощо).
Як вже зазначалось, у розпорядженні працівників поліції при винесенні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП були відомості про позбавлення ОСОБА_1 права користування транспортними засобами на 04.01.2022 року і пояснення потерпілої у ДТП ОСОБА_3 , яка зазначила, що саме ОСОБА_1 керував автомобілем марки «Kia Optima» в момент ДТП, виходив з водійської двері, вибачався перед останньою, а потім залишив місце події.
Працівники поліції, які прибули на виклик у зв`язку із ДТП фіксували вже процедуру складення адміністративних матеріалів та відібрання пояснень як у потерпілої ОСОБА_3 , так і у ОСОБА_1 та його знайомої ОСОБА_5 , які заперечували факт керування автомобілем під час ДТП ОСОБА_1 та стверджували, що автомобілем керувала ОСОБА_5 .
Той факт, що в подальшому оскаржувану постанову в судовому порядку було визнано протиправною та скасовано, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 126 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення не є безумовним і достатнім підтвердження очевидної протиправності та свавільності дій працівника поліції при винесенні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки суд дійшов до таких висновків виходячи з переоцінки доказів, а не у зв`язку із очевидною неправомірністю та свавільністю дій працівників поліції.
Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом не було встановлено ознак протиправності чи свавільності дій співробітників поліції, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.
Наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Оскільки до спірних правовідносин не застосовуються положення спеціального законодавства (Закону № 266/94-ВР та ст. 1176 ЦК України), обов`язок доведення факту заподіяння моральних страждань та причинного зв`язку між протиправною дією посадової особи і шкодою покладається саме на позивача.
Встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій співробітників поліції, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку із недоведеністю.
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, правильно застосувавши норми матеріального права.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 27 .02.2026 року.

Головуючий:        О.М. Таварткіладзе

Судді:         Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова