Справа № 157/1983/25
Провадження №3/157/129/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року 	місто Камінь-Каширський	

Суддя Камінь-Каширського районного суду Волинської області Антонюк О.В., з участю секретаря судового засідання Солошик Д.В., поліцейського Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області Коширця С.Д., особи, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 , адвоката Білої Т.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення, що надійшла від Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області, щодо
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , військовослужбовець,
за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП України),
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 01 листопада 2025 року о 00 год 53 хв по вул. Кобилянка у с. Черче Камінь-Каширського району керував автомобілем марки «Volkswagen Touareg», н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, зокрема різкий запах алкоголю з порожнини рота, від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та у медичному закладі у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КпАП України.
Поліцейський ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав викладені ним у протоколі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 обставини і пояснив, що у комендантську годину ним був зупинений автомобіль під керуванням ОСОБА_1 , в останнього він виявив ознаки алкогольного сп`яніння, а саме такі як запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, нечітка вимова, на його вимогу пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, у лікувальному закладі ОСОБА_1 відмовився, у зв`язку з чим він (поліцейський) склав протокол про адміністративне правопорушення.
ОСОБА_1 у судовому засіданні свою вину у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України не визнав і пояснив, що 31 жовтня 2025 року, фактично вже на момент закінчення його відпустки він перебував у с. Черче у батьків, ввечері з останніми поїхав у гості до рідних та обставини склалися так, що поверталися з гостей у комендантську годину. В даній ситуації він жодних спиртних напоїв не вживав. Він відчував постійну втому в цілому, оскільки для нього як військовослужбовця відпустка становить 30 днів на рік, тобто по 15 днів два рази в рік, і у період такої короткострокової відпустки він намагається вирішити побутові питання та не має часу поспати. На місці зупинки транспортного засобу під його керуванням він пояснював поліцейським, які його зупинили, чому порушив комендантську годину. Після того як поліцейські перевірили його документи і з`ясували, що він є військовослужбовцем, то почали ставитися до нього упереджено, він відчував з їх сторони на нього певний тиск. Поліцеський ОСОБА_2 пояснив йому, що без складання протоколів буде відправлений у штурмову бригаду Національної поліції «Лють» та, як і усім поліцейським, потрібно складати протоколи про адміністративні правопорушення. Як військовослужбовцеві йому ( ОСОБА_1 ) не було приємно проходити перевірку, він не розумів, що саме має робити, адже вперше був у такій ситуації, та у зв`язку з цим можливо у нього й було тремтіння рук і нечіткість мови. Він запитував у поліцейського, що буде, якщо він не продує у прилад, які наслідки цього, однак відповіді не почув і тому діяв, як діяв. В цілому він спиртні напої взагалі не вживає, і в той день, як його зупинили поліцейські, теж спиртні напої не вживав. Можливо під тиском працівників поліції на місці зупинки транспортного засобу він і сказав, що вживав спиртні напої.
Адвокат ОСОБА_1 – Біла Т.О. подала до суду письмові клопотання, у яких просила закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КК України, а також просила у разі визнання ОСОБА_1 винуватим в інкримінованому йому діянні, застосувати за аналогією закону ст. 69 КК України і не призначити додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом на один рік. В обгрунтування клопотання про закриття провадження у справі на підставі ч. 1 ст. 247 КпАП України адвокат Біла Т.О. зазначає, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами. Згідно з ч. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950, кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов`язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Тобто, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині справедливий розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, деякі справи про адміністративні правопорушення, за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.п. 21-22 рішення у справі «Надточій проти України», п. 33 рішення у справі «Гурепка проти України»). У рішенні ЄСПЛ «Гурепка проти України» від 08.07.2010, суд, зокрема, зазначив, що адміністративні правопорушення через суворість санкцій, слід відносити до фактично кримінальних правопорушень, з усіма гарантіями ст. 6 Конвенції та, відповідно, й ст. 2 Протоколу № 7 до Конвенції. Крім того, у п. 21 рішення «Надточій проти України» від 15.05.2009, Суд зазначає, що (український) Уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення. Згідно зі ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори», від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, - є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору. Тому, вбачається необхідність розгляду даної справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, як обвинувачення за правовою нормою, з усіма гарантіями, закріпленими в ст. 6 Конвенції та ст. 2 Протоколу № 7 до Конвенції. Щодо порушення процедури огляду на стан алкогольного сп`яніння, то відповідно до п.2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу працівника міліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин. Відповідальність за порушення зазначеної вимоги ПДР України передбачена ст.130 КУпАП. Виходячи зі складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.130 КУпАП, об`єктивна сторона правопорушення полягає в керуванні транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, також передача керування транспортними засобами особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння, а так само і ухилення осіб від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння. Порядок огляду водії на стан алкогольного сп`яніння визначений ст. 266 КУпАП та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09 листопада 2015 року (далі - Інструкція). Процедура огляду водія є чітко визначеною, а вказані норми мають імперативний характер. Із відеозапису, що долучений до матеріалів справи, можна встановити, що поліцейські вказали, що відчувають запах алкоголю, вбачають порушення координації рухів, нечітка мова та запропонували водію ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння. Також, з відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 виконує вимоги поліцейських, його поведінка адекватна, мова чітка, рухи скоординовані, а така ознака сп`яніння як запах алкоголю, є дуже суб`єктивною та її не можливо перевірити лише переглядаючи відеоматеріали, що унеможливлює встановити обґрунтованість висунутої підозри, не можливо дійти переконання, що водій ОСОБА_1 мав ознаки алкогольного сп`яніння та керував транспортним засобом, навпаки з відеозапису бачимо, що таких ознак взагалі і немає. Також поліцейські не роз`яснили наслідки відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. Поліцейський повідомив, що будуть складені матеріали за ст. 130 КУпАП, на що ОСОБА_1 запитав про наслідки, а поліцейський відповів, що рішення буде приймати суд. Таким чином, у той момент ОСОБА_1 ще не розумів, що йому загрожує така ж відповідальність як і за керування у стані алкогольного сп`яніння. Відповідно до Закону України «Про національну поліцію» працівники поліції мають сприяти у реалізації громадянами своїх прав, запобігати вчиненню правопорушень, проте у даному випадку вимоги Закону не дотримані. Працівники поліції мали роз`яснити водієві його обов`язок проходження огляду на стан сп`яніння, порядок проходження такого огляду та наслідки, які настають для водія у разі не проходження огляду на стан сп`яніння. У рішенні «Коробов проти України» від 21.07.2011 ЄСПЛ висловив позицію, що суд має право обґрунтувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту. Тобто таких, які не залишають місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджуються зі стандартом доведення «поза розумним сумнівом». Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року, заява № 16347/02, «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», заява № 36673/04, «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року). При цьому Європейський суд робить висновок, що суд не має права самостійно редагувати фабулу правопорушення, відображену в протоколі, або відшукувати докази на користь обвинувачення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення. Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Згідно ч. 2 ст. 62 Конституції України - обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. За наведених вище обставин, аналізуючи докази в їх сукупності, в діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, так як відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності провини особи тлумачить на її користь, тому справа підлягає закриттю відповідно до п. 1 ст. 247 КпАП України у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
В обгрунтування клопотання про застосування ст. 69 КК України адвокат Біла Т.О. зазначає, що у разі, якщо суд не погодиться з позицією сторони захисту і визнає ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, при вирішенні питання про призначення покарання врахувати наступні доводи. Керуючись ст. 33 КпАП України суд при накладенні стягнення враховує характер вчиненого правопорушення, відомості про особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини що обтяжують та пом`якшують відповідальність. Так, чинний КпАП України не передбачає призначення більш м`якого стягнення чи звільнення від стягнення, яке визначене в санкції статті як обов`язкове основне чи додаткове. Тим не менш, згідно зі ст. 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. У п. 2.2 рішення від 15.06.2022 р. № 4-р(II)/2022, Конституційний Суд України, розглядаючи питання притягнення осіб до адмінвідповідальності, зазначив, що: «адмінвідповідальність в Україні та процедура притягнення до адмінвідповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні» (перше речення абз. 1 п.п. 4.1 п. 4 мотивувальної частини Рішення від 22.12.2010 р. № 23-рп/2010); «суспільна користь адмінстягнень за адмінправопорушення полягає не в поповненні державного бюджету, а в забезпеченні конституційного правопорядку, безпеки суспільства та прав і свобод кожної особи» (перше речення абз. 1 п. п. 2.5 п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 21.07.2021 р. № 3-р(II)/2021). В п. 3 цього Рішення, Конституційний Суд України вказав, що за ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Конституційний Суд України в Рішенні від 2.11.2004 р. № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності в контексті вирішення питання конституційності ст. 69 КК України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, зазначив таке: «Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим. Про це свідчить п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якого суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину » (абз. 7 та 8 п. п. 4.2 п. 4 мотивувальної частини); «встановлення законодавцем недиференційованого покарання та неможливість його зниження не дозволяє застосовувати покарання до осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, розміру заподіяних збитків, форми вини і мотивів злочину, майнового стану підсудного та інших істотних обставин, що є порушенням принципу справедливості покарання, його індивідуалізації та домірності» (абз. 6 п. 5 мотивувальної частини). У ч. 2 п. 3.2. рішення Конституційний Суд України зазначив, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності у процедурі притягнення особи до адмінвідповідальності на підставі ст. 485 Митного кодексу України має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність. У ч. 4 п. 4.2 Рішення Конституційний Суд України дійшов висновку, що посутній аналіз наведених норм МК України і КпАП україни, що регулюють відносини з притягнення особи до адмінвідповідальності за порушення митних правил, свідчить про те, що загалом ці норми мають розвивати, конкретизувати та деталізувати принципи Основного Закону України, зокрема принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, визначений ч. 2 ст. 61 Конституції України. У ч. 2 та 3 п. 4.3 Рішення Конституційний Суд України вкотре наголосив, що в законодавчому внормуванні відносин із притягнення особи до адміністративної або кримінальної відповідальності обов`язково має бути дотриманий конституційний принцип індивідуалізації юридичної відповідальності. Таким чином, установлення в актах публічного законодавства абсолютно визначених та (або) безальтернативних санкцій має збалансовано поєднуватись із наданням суб`єкту накладення адмінстягнення або кримінального покарання дискреції в питанні визначення виду та розміру стягнення або покарання з урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики особи, винної у вчиненні правопорушення, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність. У п. 4.5 Рішення Конституційний Суд України визначив, що позбавлення оспорюваним приписом ст. 485 МК України суб`єкта накладення адмінстягнення (митного органу) можливості індивідуалізації адмінстягнення з урахуванням усієї сукупності обставин справи, на думку Конституційного Суду України, унеможливлює реалізацію принципу індивідуалізації юридичної відповідальності під час притягнення особи до адмінвідповідальності на підставі ст. 485 МК України та не створює належного законодавчого підґрунтя для застосування домірних заходів до порушника митних правил. Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що абз. 2 ст. 485 МК України суперечить ч. 2 ст. 61 Конституції України. Судова практика щодо задоволення подібних клопотань знайшла своє відображення в постановах: Запорізького апеляційного суду по справі № 332/2948/24 від 06.12.2024 року; Київського апеляційного суду по справі № 759/6231/23 від 09.06.2023 року; Московського районного суду м. Харкова по справі № 643/1043/24 від 13.11.2024 року; Московського районного суду м. Харкова по справі № 643/14560/24 від 19.12.2024 року. ОСОБА_1 проходить військову службу в лавах Національної гвардії України. Позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортним засобом на один рік фактично паралізує не тільки його особисту військову службу, але й решти військовослужбовців, оскільки без права керування транспортним засобом ОСОБА_1 буде позбавлений можливості виконувати безпосередні свої службові військові обов`язки. У даному випадку призначене судом покарання фактично паралізує можливість виконання ОСОБА_1 конституційного обов`язку із захисту Батьківщини згідно вимог ст. 65 Конституції України. За таких обставин, з урахуванням висновків, зазначених Конституційним Судом України, а також враховуючи лист Головного управління справами Міністерства оборони України № 220/70/4002 від 10.10.2024 року, сторона захисту вважає за можливе застосувати у розглядуваній справі про адміністративне правопорушення аналогію закону ст. 69 КК України щодо ненакладення додаткового стягнення на ОСОБА_1 у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами. Наведені вище обставини очевидно переконують, що автомобіль та право керування ним об`єктивно потрібні ОСОБА_1 для подальшого проходження служби в Збройних силах України, а тому в даному випадку вбачається можливим не застосовувати такий вид додаткового стягнення як позбавлення права керування транспортними засобами. В даному випадку конституційний обов`язок із захисту Батьківщини, визначений ст. 65 Конституції України, та принцип індивідуалізації покарання, визначений ст. 61 Конституції України, переважає суспільний інтерес в необхідності покарання особи. При цьому, можливе покарання у вигляді істотного штрафу у розмірі 17 000 грн 00 коп, на переконання сторони захисту, буде очевидно достатнім для виправлення ОСОБА_1 та попередження вчинення ним інших адміністративних правопорушень (у разі доведення його вини в інкримінованому діянні поза розумним сумнівом).
Адвокат Біла Т.О. у судовому засіданні вищезазначені клопотання підтримала з викладених у них підстав та, крім того, пояснила, що поліцейський не роз`яснив ОСОБА_1 наслідків відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, а лише зазначив, що рішення приймає суд. Щодо наявності ознак алкогольного сп`яніння, то не важливо, чи визнавала особу свою вину, чи ні, а суд має перевірити чи були підстави, тобто ознаки, для проведення огляду особи на стан алкогольного сп`яніння. Поліцейській на місці зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 не проводив маніпуляцій в контексті встановлення в останнього ознак алкогольного сп`яніння, на відеозаписі не видно ознак сп`яніння, їх поліцейський не зафіксував. Крім того, з 01:18 по 01:53 подія не була зафіксована на відеозапис, що є порушенням Інструкції щодо здійснення безперервного відеозапису. Таким чином, у матеріалах справи немає допустимих та належних доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, а будь-які сумніви тлумачать на користь особи.
Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, підтверджується доданими до протоколу про адміністративне правопорушення доказами.
З дослідженого у судовому засіданні відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 керував автомобілем, на вимогу поліцейського після виявлених і повідомлених йому ознак алкогольного сп`яніння, зокрема, запаху алкоголю з порожнини рота, огляд на стан алкогольного сп`яніння не пройшов ні на місці зупинки транспортного засобу, ні у лікувальному закладі КНП «Камінь-Каширська ЦРЛ», можливість у чому йому була неодноразово повідомлена поліцейським.
З відеозапису вбачається, що на неодноразові вимоги поліцейського пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, у лікувальному закладі ОСОБА_1 , будучи на місці зупинки біля автомобіля, згоди не висловлював, пояснював, що він є військовослужбовцем і у зазначеній ситуації питання можна вирішити по-людськи, а на попередження поліцейського про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправомірної вигоди пояснював, що він нічого не пропонує, а лише хоче вирішити питання по-людськи, не хоче конфліктувати з поліцією Волині; в силу того, що він є військовослужбовцем, тому контактує з поліцейськими штурмової бригади «Лють» та є з останніми нормальне порозуміння.
З довідки перевірки на повторність від 01 листопада 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КпАП України протягом року не притягувався.
Відповідно до акта огляду на стан алкогольного сп`яніння у ОСОБА_1 поліцейський виявив такі ознаки алкогольного сп`яніння: різкий запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, нечітка вимова.
Згідно з направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, водія Лагоду поліцейським було направлено для проходження огляду до КНП «Камінь-Каширська ЦРЛ».
З матеріалів справи вбачається, що у ОСОБА_1 є посвідчення водія серії НОМЕР_2 . 
Таким чином, винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, доведена, а тому до нього належить застосувати адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу. На підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Підстав для застосування зазначеної норми КК України суд не вбачає, адже адвокатом Білою Т.О., хоча й наведено дані про особу ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем та має нагороди, а саме медалі «За доблесть», «За стійкість та незламність», відзнаку Президента України «За оборону України», не зазначено, які саме обставини пом`якшують його відповідальність та є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого останнім правопорушення та можуть бути підставами для звільнення від накладення стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке у відповідності до ч. 1 ст. 130 КПАП України, є безальтернативним.
Посилання адвоката Білої Т.О. на не проведення на місці зупинки поліцейським маніпуляцій щодо ОСОБА_1 з метою демонстрації на відеокамеру виявлених в останнього ознак алкогольного сп`яніння, не ґрунтуються на положеннях закону і не свідчать про відсутність в діях останнього складу вищезазначеного адміністративного правопорушення.
Таку ознаку алкогольного сп`яніння як різкий запах алкоголю з порожнини рота у силу її специфіки не можливо зафіксувати відеозаписом.
Інші доводи адвоката Білої Т.О. та ОСОБА_1 не спростовують в діях останнього складу вищезазначеного адміністративного правпорушення, враховуючи у тому числі і те, що згідно з ч. 1 ст. 15 КпАП України, за порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху військовослужбовці несуть адміністративну відповідальність на загальних підставах.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з ОСОБА_1 у дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 665 гривень 60 копійок.
Керуючись ст. ст. 33, 40-1, ч. 1 ст. 130, п. 1 ч. 1 ст. 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення,
п о с т а н о в и в:

ОСОБА_1 визнати винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
На підставі частини другої статті 308 Кодексу України про адміністративні правопорушення у разі несплати ОСОБА_1 штрафу протягом 15 днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження такої постанови не пізніш як через 15 днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення, постанову про накладення штрафу надіслати для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем його проживання.
У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з ОСОБА_1 стягнути подвійний розмір штрафу 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок.
Відповідно до ст. 317-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення виконання постанови про позбавлення права керування транспортним засобом здійснюється шляхом вилучення посвідчення водія на строк позбавлення права керування транспортними засобами та внесення до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про позбавлення права керування транспортним засобом на строк, визначений постановою, та про вилучення посвідчення водія. Особа вважається позбавленою права керування транспортним засобом після набрання законної сили рішенням суду про позбавлення цього права. Якщо посвідчення водія не було тимчасово вилучено в порядку, передбаченому статтею 265-1 цього Кодексу, особа, позбавлена права керування транспортним засобом, зобов`язана негайно здати посвідчення водія до уповноважених органів Національної поліції. У разі виявлення в особи посвідчення водія, яке підлягає здачі, його вилучення здійснюється поліцейським. Після закінчення строку позбавлення права керування транспортним засобом посвідчення водія повертається в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постанова може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду через Камінь-Каширський районний суд Волинської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Дата складення повного тексту постанови – 03 квітня 2026 року.

Суддя:      О.В. Антонюк