КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 757/60883/24-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6799/2026

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів 
судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,
суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П., 
при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 грудня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Литвинової І.В.,-

встановив:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом.
Позивач просив стягнути з  ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01 серпня 2019 року у розмірі еквівалентному 25 212, 16 доларів США за курсом Національного Банку України на день виконання рішення, з яких сума боргу у розмірі еквівалентному 20 400, 00 доларів США та 10 % річних у розмірі еквівалентному 4 812, 16 доларів США та судові витрати у розмірі 10 571 грн 26 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 серпня 2019 року між сторонами укладено договір позики, згідно якого, ОСОБА_1 передав відповідачу грошові кошти в розмірі 510 424 грн 32 коп., що на момент передачі за офіційним курсом Національного банку України становив еквівалент 20 400, 00 доларів США. Термін повернення грошових коштів до 15 жовтня 2019 року.
Станом на момент звернення до суду із позовом відповідач грошові кошти позивачу не повернув.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 грудня 2025 року вимоги названого позову задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 серпня 2019 року у розмірі еквівалентному 25 212, 16 доларів США за курсом Національного Банку України на день виконання рішення, з яких сума боргу у розмірі еквівалентній 20 400, 00 доларів США та 10 % річних у розмірі еквівалентному 4 812, 16 доларів США.
Стягнутоз ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  судові витрати у розмірі 10 571 грн 26 коп.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
На адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без його участі, рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 грудня 2025 року просить залишити без змін.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримала вимоги поданої апеляційної скарги.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності невиконання відповідачем свого зобов`язання щодо повернення заборгованості за договором позики від 01 серпня 2019 року.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України та умови укладеного договору позики, судом стягнуто з відповідача на користь позивача 10 % річних за період із 16 жовтня 2019 року по 23 лютого 2022 року у розмірі еквівалентному 4 812, 16 доларів США.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Встановлено, що 01 серпня 2019 року між сторонами укладено договір позики, згідно якого, ОСОБА_1 передав відповідачу грошові кошти в розмірі 510 424 грн 32 коп., що на момент передачі за офіційним курсом Національного банку України становив еквівалент 20 400, 00 доларів США. Термін повернення грошових коштів до 15 жовтня 2019 року.
Пунктом 2 договору передбачено, що позика є безпроцентною, плата за користування позикою не стягується. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позика стає процентною і за користування позикою позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю суму боргу, а також 10 (десять) % річних від суми простроченої не поверненої позики.
Згідно п. 6 договору, повернення позики має бути здійснено готівкою у Київському відділенні № 13 AT «Ідея Банк», яке розташоване у м. Києві по вул. Велика Васильківська, 15/2, або у іншому узгодженому сторонами місці.
Обгрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 зазначив, що станом на день подачі позову відповідачем свої зобов'язання щодо повернення заборгованості за договором позики належним чином не виконано.
Враховуючи положення укладеного договору та ст. 625 ЦК України, ОСОБА_1 просив стягнути із відповідача заборгованість за договором позики від 01 серпня 2019 року у розмірі еквівалентній 25 212, 16 доларів США за курсом Національного Банку України на день виконання рішення, з яких сума боргу у розмірі еквівалентній 20 400, 00 доларів США та 10 % річних у розмірі еквівалентній 4 812, 16 доларів США.
Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Зач. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії».
У постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі за №  753/14634/22 зазначено: « Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права».
Дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що укладений між сторонами договір позики від 01 серпня 2019 року факт передачі відповідачу грошових коштів у розмірі 510 424 грн 32 коп., що на момент передачі за офіційним курсом Національного банку України становив еквівалент 20 400, 00 доларів США, за умови їх повернення до 15 жовтня 2019 року.
Відповідно до договору позики, відповідач отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 510 424 грн 32 коп.
Відповідач не звертався до суду із позовом про визнання договору позики від 01 серпня 2019 року недійсним. Сторони належним чином узгодили відповідний розмір грошових коштів - 510 424 грн 32 коп., що на момент передачі за офіційним курсом Національного банку України становив еквівалент  20 400, 00 доларів США, та визначили умови повернення коштів до 15 жовтня 2019 року.
Враховуючи, що на момент звернення до суду із позовом відповідач грошові кошти не повернув, відтак, колегія суддів вважає доведеними та обгрунтованими позові вимоги ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 01 серпня 2019 року у розмірі еквівалентній 20 400, 00 доларів США.
За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Пунктом 2 договору передбачено, що позика є безпроцентною, плата за користування позикою не стягується. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позика стає процентною і за користування позикою позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю суму боргу, а також 10 (десять) % річних від суми простроченої не поверненої позики.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обгрунтовано стягнуто із ОСОБА_2 10 % річних у розмірі еквівалентному 4 812, 16 доларів США, оскільки відповідачем прострочено виконання взятого на себе зобов`язання за укладеним договором позики від 01 серпня 2019 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що вимога про стягнення з відповідача 10 % річних є безпідставною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, колегія суддів відхиляє, оскільки положеннями ст. 625 ЦК України передбачено, що умовами договору може бути встановлений інший розмір процентів, який є мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання. Укладаючи договір позики від 01 серпня 2019 року сторони на власний розсуд визначили його умови та підтвердили факт передачі суми позики від позикодавця позичальнику. 
Підписуючи договір позики, відповідач погодився з його умовами, у тому числі щодо суми позики, відповідальності за невиконання взятого на себе зобов`язання та факту передачі грошових коштів.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що п. 2 договору щодо стягнення 10 % річних передбачено плату за користування позикою (ст. 1048 ЦК України), а не підвищений відсоток за ч. 2 ст. 625 ЦК України, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказане спростовується безпосередньо положеннями договору. Пунктом 2 договору передбачено, що позика є безпроцентною, плата за користування позикою не стягується. Лише у випадку своєчасного неповернення позичальником суми позики, позика стає процентною і за користування позикою позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю суму боргу, а також 10 (десять) % річних від суми простроченої не поверненої позики.
Доводи апеляційної скарги про те, що договір містить часові суперечності та не дає можливості однозначно визначити коли суму позики було передано, колегія суддів відхиляє, оскільки вони в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження.
Розв`язуючи спір, судом першої інстанції правильно встановлено доведеним обов`язок відповідача виконати взяті на себе зобов`язання щодо повернення  ОСОБА_1  заборгованості за договором позики від 01 серпня 2019 року та 10 % річних.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від  10 грудня 2025 року ухвалено з додержанням норм процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає. 
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382, 389 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 18 березня 2026 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов 

Судді: С.Г. Музичко 

Л.П. Сушко