ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2026 р. 	Справа № 520/14340/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Ральченка І.М.
суддів: Катунова В.В. , Подобайло З.Г. 
за участю секретаря судового засідання Кіт Т.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2025, суддя Бідонько А.В., по справі № 520/14340/25
за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України   
про визнання протиправним та скасування наказів,
ВСТАНОВИВ:
Позивачі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , звернулися до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому просили суд:
- визнати протиправним та скасувати накази командира військової частини НОМЕР_2 Міністерства Оборони України від 03.01.2025 року № 28 «Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення позиції зі зброєю та спричинення матеріальних збитків військовій частині НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_3 .» та наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 04.01.2025 року (по стройовій частині) №4 вважати таким що самовільно залишив частину, виключення з грошового та речового забезпечення. Наказ від 01.02.2025 року №265 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення позиції зі зброєю та спричинення матеріальних збитків».
В обґрунтування позовних вимог позивачі вказали, що вони є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Вказують, що в середині січня 2025 року їм стало відомо від побратима ОСОБА_4 що в ході ведення жорстоких бойових дій 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 на позиції « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в районі населеного пункту Махновка Курської області (рф) їхнього сина було поранено, в результаті чого він помер. При евакуації 06.01.2025 року тіла ОСОБА_4 не знайшли.
Вважають, що відповідачем безпідставно встановлено факти самовільного залишення частини, у той час коли їх син вказаних дій не вчиняв та має вважається таким, що зник безвісті. Наполягають на відсутності у матеріалах службового розслідування доказів, які підтверджують самовільне залишення частини, що свідчить про безпідставне прийняття відповідачем оскаржуваних наказів.
Також під час розгляду справи у суді позивачами заявлено клопотання про вихід за межі заявлених позовних вимог, в якому просили суд зобов?язати військову частину НОМЕР_1 надати ОСОБА_2 , ОСОБА_1 сповіщення про зниклого безвісті за особливих обставин військовослужбовця ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 03.01.2025 року через місцеві органи ТЦК та СП для оформлення виплат у зв`язку зі зникненням сина.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування наказів – задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_2 Міністерства Оборони України від 04.01.2025 року (по стройовій частині) №4 вважати таким що самовільно залишив частину, виключення з грошового та речового забезпечення.
Визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_2 Міністерства Оборони України від 01.02.2025 року №265 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення позиції зі зброєю та спричинення матеріальних збитків».
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, представник відповідача в апеляційній скарзі зазначає, що наявними в матеріалах службового розслідування доказами та поясненнями свідків підтверджено факт вчинення солдатом ОСОБА_3 порушень норм та вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Кримінального кодексу України. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п. 6 розділу VI Порядку, що виразилось у формі самовільного залишення поля бою під час бою в умовах воєнного стану, в бойовій обстановці, викраденні та/або привласненні зброї, іншого військового майна, порушенні вимог Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення с грубе порушення військової дисципліни військовослужбовцем та особисті низько морально-вольові якості.
Крім того, представник відповідача зазначає, що матеріали службового розслідування щодо самовільного залишення позиції зі зброєю та спричинення матеріальних збитків в/ч НОМЕР_1 кулеметника 1 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти в/ч НОМЕР_1 солдата ОСОБА_3 , свідчать про його відповідність вимогам наказу Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 в частині всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення. За специфіки проведення даної категорії службових розслідувань, з міркувань здійснення заходів кібербезпеки, необхідності збереження життя осіб, які проводять службове розслідування, проводити фото- та відеозйомку, аудіофіксування є вкрай небезпечним. Більш того, місцем події був АДРЕСА_1 рф, доступ до якого унеможливлювався веденням інтенсивних бойових дій; присутність осіб, які проводять службове розслідування на вказаній позиції був вкрай небезпечним; окрім цього, фактично одразу вказана позиція була втрачена ЗСУ. 
На переконання представника відповідача, суд першої інстанції задовольняючи позов частково дійшов помилкових висновків.
Позивачі скориставшись своїм правом надали до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначає, що жоден із допитаних, під час службового розслідування, не були разом і ОСОБА_3 на позиції, особисто не бачили як він самовільно залишав позицію, а всі пояснення стосовно залишення позиції ОСОБА_3 надані зі слів інших осіб, зокрема побратимів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , проте вказані особи, не були допитані під час службового розслідування.
Позивачі наголошують, що зі змісту Порядку №608 та Методичних рекомендацій можна дійти до висновку, що особи, які проводять службове розслідування зобов`язані вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення для реалізації чого ї надано право зокрема, запрошувати до місця проведення службового розслідування військовослужбовці інших військовослужбовців, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставині що стосуються правопорушення. Такі пояснення від свідків також можуть отримуватися, у випадку неможливості виклику до місця проведення службового розслідування, засобами зв`язку (телефонним зв`язком, відеозв`язком) із відповідною фіксаціє технічними засобами, та у випадку відмови у наданні пояснень має бути складений акт про відмову.
Всупереч вказаним нормам, відповідач констатуючи про неможливість відібрання пояснень у вказаних військовослужбовців, які були присутні під час вчинення правопорушення, не надав належних та допустимих доказів намагання вчинення ним дій для відібрання вказаних пояснень, таких як складених актів про вілмову наданні пояснень, або неможливість відібрання таких пояснень за допомогою телефонного зв`язку.
Крім того, ОСОБА_2 надала до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення, в яких зазначає, що фактично згідно Акту службового розслідування маються одні припущення що до ситуації відсутності її сина в ході ведення оборонних дій 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 на позиції « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в районі населеного пункту АДРЕСА_1 . Місцезнаходження ОСОБА_3 не встановлено, як не встановлено і дійсність того що він зі зброєю припинив виконувати бойове завдання, яке він отримав 03.01.2025 року в групі шести військових.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачі, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просили залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Представник відповідача, не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, позивачів, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.12.2024 № 362 солдат ОСОБА_3 зарахований до списків особового складу та призначений на посаду стрільця-помічника гранатометника штурмового відділення 2 штурмового взводу 4 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира (по стройовій частині) військової частини НОМЕР_1 від 29.12.2024 №378 солдата ОСОБА_3 увільнено від займаної посади й призначено на посаду кулеметника 1 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 .
Військова частина НОМЕР_1 , згідно бойового розпорядження УВ « ІНФОРМАЦІЯ_3 »№БР/увК/19/дск від 02.01.2025, продовжувала виконання бойових завдань за призначенням на території Курської області рф.
03.01.2025, відповідно до бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 №100дск від 03.01.2025, солдат ОСОБА_3 , кулеметник 1 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , залучений до безпосередньої участі в бойових діях в районі виконання бойових завдань щодо утримання та оборони ВП «ПУДРИК», в районі населеного пункту Махновка Курської області рф.
Рапортом командир 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 молодший лейтенант ОСОБА_8 від 03.01.2025 вх.№ 4611 повідомив, що 03.01.2025 року, близько 12:00, в ході ведення оборонних дій 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 на позиції « ІНФОРМАЦІЯ_2 », в районі населеного пункту Махновка Курської області (рф), зафіксовано самовільне залишення позиції, із зброєю (5,45 автоматом АК-74 ні про №5921662-1988р.), солдатом ОСОБА_3 , кулеметником 1 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 . Місцезнаходження військовослужбовця невідоме. Первинні пошукові заходи встановлення його місцезнаходження позитивного результату не дали, на зв`язок військовослужбовець не виходить.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 Міністерства Оборони України від 03.01.2025 року № 28 «Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення позиції зі зброєю та спричинення матеріальних збитків військовій частині НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_3 призначено службове розслідування.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 04.01.2025 року (по стройовій частині) №4 вирішено солдата ОСОБА_3 , кулеметника 1 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти, який знаходиться в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що 03 січня 2025 року самовільно залишив військову частину. Виключено з грошового та речового забезпечення військової частини з 03 січня 2025 року. 3 05 січня 2025 року військовослужбовця знято з продовольчого забезпечення військової частини НОМЕР_1 за загальновійськовою нормою №(1) коефіцієнт 1,2.
Актом службового розслідування, затвердженим 01.02.2025, встановлено факт вчинення солдатом ОСОБА_3 самовільного залишення поля бою під час бою в умовах воєнного стану, в бойовій обстановці, викраденні та/або привласненні зброї, іншого військового майна, порушенні вимог Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення с грубе порушення військової дисципліни військовослужбовцем та особисті низько морально-вольові якості.
Наказом від 01.02.2025 року №265 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення позиції зі зброєю та спричинення матеріальних збитків» вирішено: соладата ОСОБА_3 за неналежне виконання службових обов?язків, порушення вимог статей 6, 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідно до статей 45, 54, 97 Дисциплінарного статут України, керуючись пунктом «в» статті 48 Дисциплінарного статут України, притягти до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення - «СУВОРА ДОГАНА»; притягнути солдата ОСОБА_3 до повної матеріальної відповідальності на суму 47545,71 грн.; призупинити нарахування грошового забезпечення з дня самовільного залишення місця служби, тобто з 03.01.2025; не виплачувати премію за місяць, у якому здійснено порушення.
Позивачі вважаючи накази командира військової частини НОМЕР_2 Міністерства Оборони України від 03.01.2025 року № 28 Про призначення службового розслідування, наказ від 04.01.2025 року (по стройовій частині) №4 та наказ від 01.02.2025 року №265 про результати службового розслідування протиправними звернулись в суд з цим позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку, про неповноту службового розслідування за фактом самовільного залишення ОСОБА_3 позиції зі зброєю та спричинення матеріальних збитків, а тому накази командира військової частини НОМЕР_2 Міністерства Оборони України від 04.01.2025 року (по стройовій частині) №4 та від 01.02.2025 року №265 є протиправними, а тому підлягають скасуванню.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до ст. 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який у подальшому був продовжений та діє станом на час розгляду справи.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Частиною 1 ст. 1 Закону № 2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.
Частинами 2 - 4 ст. 2 Закону № 2232-XII передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України “Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України”(далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).
Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків (частина третя статті 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ).
Згідно з частиною першою статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Наведені норми Дисциплінарного статуту ЗСУ дають підстави дійти висновку, що суть дисциплінарного правопорушення полягає у невиконанні чи неналежному виконанні військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушенні військової дисципліни чи громадського порядку.
Відповідно до вимог статей 83-86 Дисциплінарного статуту ЗСУ на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення рядовим (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).
Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування.
Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
Після розгляду письмової доповіді про проведення службового розслідування командир проводить бесіду з військовослужбовцем, який вчинив правопорушення. Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Згідно з вимогами статті 91 Дисциплінарного статуту ЗСУ заборонено за одне правопорушення накладати кілька дисциплінарних стягнень або поєднувати одне стягнення з іншим, накладати стягнення на весь особовий склад підрозділу замість покарання безпосередньо винних осіб.
Статтею 48 Дисциплінарного статуту встановлено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Командир відділення, головний сержант (заступник командира) взводу мають право застосовувати стягнення, передбачені пунктами "а"-"г" статті 48 цього Статуту (ст. 49 Дисциплінарного статуту).
Відповідно до ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
За правилами ст. 49 цього Статуту військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.
Частиною 1 статті 40 Закону №2232-ХІІ визначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", “;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", “;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", “;Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
При цьому, згідно з положеннями ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Аналогічні норми містяться в пунктах 144-1 і 144-2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
При цьому ст. 85 Дисциплінарного статуту визначає порядок проведення службового розслідування, яке, з огляду на приписи ч. 1 ст. 84 цього Статуту, може передувати прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення та проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 (далі Порядок №608), пунктом 3 розділу ІІ якого передбачено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
Пунктами 1, 8 розділу ІІІ Порядку №608 передбачено, що рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення. Особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування.
З матеріалів справи встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 Міністерства Оборони України від 03.01.2025 року № 28 призначене службове розслідування за фактом самовільного залишення позиції зі зброєю та спричинення матеріальних збитків військовій частині НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_3 призначено службове розслідування.
Підставою для призначення службового розслідування слугував рапорт командира 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_9 від 03.01.2025 вх.№ 4611, в якому він повідомив, що 03.01.2025 року, близько 12:00, в ході ведення оборонних дій 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 на позиції « ІНФОРМАЦІЯ_2 », в районі населеного пункту Махновка Курської області (рф), зафіксовано самовільне залишення позиції, із зброєю (5,45 автоматом АК-74 ні про №5921662-1988р.), солдатом ОСОБА_3 , кулеметником 1 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 . Місцезнаходження військовослужбовця невідоме. Первинні пошукові заходи встановлення його місцезнаходження позитивного результату не дали, на зв?язок військовослужбовець не виходить.
Також, з матеріалів справи вбачається, у межах службового розслідування відібрано пояснення я у водія 2 штурмового - відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти в/ч НОМЕР_1 рядового ОСОБА_10 , у старшого стрільця-оператора 3 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 мол. та сержанта ОСОБА_11 , ТВО заступника командира 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_12 (а.с. 82-87).
Водій 2 штурмового - відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти в/ч НОМЕР_1 рядового ОСОБА_10 у своїх поясненнях зазначив, що 03.01.2025 він ніс чергування на броньованій машині ОСОБА_13 та чув як по радіостанції надійшла доповідь старшому КСП сержанту ОСОБА_12 про те, що солдат ОСОБА_14 самовільно, без наказу командування, залишив позицію " ОСОБА_15 " та зник зі своєю штатною зброєю у невідомому напрямку. 05.01.2025 близько 20:00 в районі н.п. Махновка, він вирушив для проведення евакуації групи військовослужбовців з ПВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », в яку входив солдат ОСОБА_3 . 06.01.2025, близько 02:10, прибувши до населеного пункту Махновка, здійснив евакуацію даної групи. На той час серед них були солдат ОСОБА_5 , солдат ОСОБА_6 та солдат ОСОБА_7 . Під час спілкування побратимами вони безпосередньо повідомили, що солдат ОСОБА_14 03.01.2020, близько 12:00, залишив їх під час важкого бою з противником (а.с. 82-83).
Старший стрілець-оператора 3 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 мол. та сержант ОСОБА_11 у поясненнях повідомив, що він в якості провідника виступив разом з ОСОБА_10 на евакуацію групи 1-ї штурмової роти в район населеного пункту Махновка Курської області. 06.01.2025 року під час евакуації побратими ОСОБА_5 , солдат ОСОБА_6 та солдат ОСОБА_7 повідомили, що з ними був солдат ОСОБА_16 , який самовільно покинув позицію ще 03.01.2025 о 12:00, під час стрілецького бою. Проведеними на той час можливими пошуковими заходами, встановити його місцезнаходження не змогли.
ТВО заступника командира 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_12 в наданих пояснень зазначив, що 03.01.2025, близько 12:00 з позиції «Пудри», розташованої в районі населеного пункту Махновка курської області, на котрій перебували на то час перебували солдат ОСОБА_5 (самовільно залишив місце служби), солдат ОСОБА_6 (лікується внаслідок отриманих поранень) та солдат ОСОБА_7 , надійшла доповідь по радіозв`язку про те, що солдат ОСОБА_14 (позивний ОСОБА_17 ), під час ведення оборонних дій щодо утримання вказаної позиції й стрілецького бою з ворогом, самовільно покинув позицію зі зброєю, про що він далі доповів по командиру військової частини НОМЕР_1 . 06.01.2025, близько 02:10, коли проводилась евакуація військовослужбовців з зазначеної та інших позицій, розташованих в районі населеного пункту Махновка, даного військовослужбовця не знайшли. Станом на даний час його місцезнаходження невідоме. Також відсутня будь-яка інша інформація щодо цього військовослужбовця.
Отже, на підставі вказаних пояснень відповідач дійшов висновку про самовільне залишення позиції зі зброєю та спричинення матеріальних збитків солдатом ОСОБА_3 .
Проте, колегія суддів не бере до уваги вказані аргументи, враховуючи недоліки в їх оформленні, а саме відсутність підпису осіб, які відбирали пояснення.
Відповідно до пункту 9 розділу III Порядку № 608 посадові (службові) особи Збройних Сил України зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника – документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків. Цим положенням особам, що проводять службове розслідування надано широкі повноваження на звернення до будь-якої посадової особи Збройних Сил України незалежно від службового становища, яке займає ця особа, а також незалежно від військової частини, установи, організації, в якій ця особа проходить службу, у межах Збройних Сил України.
Відповідно до абз. 5 п. 2.4.1 Методичних рекомендацій щодо проведення службового розслідування (перевірки) в Збройних Силах України особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування.
Також, додатком 10 Методичних рекомендацій щодо проведення службового розслідування (перевірки) в Збройних Силах України закріплено Бланк отримання пояснень, з якого вбачається, що засвідчення пояснення підписом особи, що відбирала це пояснення є обов`язковим. 
Натомість, в поясненнях відібраних від водія 2 штурмового - відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти в/ч НОМЕР_1 рядового ОСОБА_10 , старшого стрільця-оператора 3 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 мол. та сержанта ОСОБА_11 , ТВО заступника командира 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_12 вістуні підписи осіб, які відбирали пояснення, що виключає можливість на них посилатись в якості доказу самовільного залишення позиції ОСОБА_3 .
Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що жоден із допитаних, під час службового розслідування, не були разом із ОСОБА_3 на позиції, особисто не бачили як він самовільно залишав позицію, а всі пояснення стосовно залишення позиції ОСОБА_3 надані зі слів інших осіб, зокрема побратимів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , проте вказані особи, не були допитані під час службового розслідування.
Щодо аргументів відповідача про неможливість відібрання пояснень у ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів справи встановлено, що в наказі (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 від 26.01.2025 №29, солдата ОСОБА_5 зазначено вважати таким, що з 26.01.2025 самовільно залишив військову частину (за вказаним фактом наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.01.2025 №181 призначене проведення службового розслідування). На момент проведення службової перевірки солдат ОСОБА_18 до місця служби не повернувся.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.01.2025 року № 29 солдат ОСОБА_6 увільнений з попередньої посади й зарахований в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку з тим, що отримав поранення та в період з 17.01.2025 госпіталізований до КНП «Любарська лікарня» ЛСР.
Згідно з наказом (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 від 12.01.2025 року № 14 солдата ОСОБА_7 вважати таким, що 11.01.2025 року отримав поранення під час захисту батьківщини та госпіталізований до лікарні.
Відповідачем вказано, що після призначення службового розслідування наказом від 03.01.2025 року № 28 та до його завершення за наказом від 01.02.2025 року №265, вказані особи були поза розпорядженням особи, яка проводила службове розслідування з вищевказаних причин.
Відповідно до п. 1., 2 Розділу ІV Порядку № 608 особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення.
Особи, які проводять службове розслідування, мають право, зокрема, запрошувати до місця проведення службового розслідування військовослужбовців, стосовно яких проводиться службове розслідування, інших військовослужбовців, цивільних осіб (за їх згодою), які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення (далі - учасники службового розслідування); отримувати інформацію, пов`язану із службовим розслідуванням, від юридичних і фізичних осіб з дотриманням вимог законодавства на підставі запиту посадової (службової) особи, яка призначила службове розслідування, чи інших уповноважених осіб відповідно до вимог законодавства України.
Відповідно до положень Порядку № 608 особи, які проводять службове розслідування мають право, за погодженням з особами, які опитуються, фіксувати їх пояснення технічними засобами з подальшим оформленням їх у письмовому вигляді.
Під час отримання пояснень засобами зв`язку необхідно: попередити особу, від якої отримуються пояснення про ведення фіксації розмови технічними засобами, та отримати дозвіл на це; встановити особу, яка дає пояснення; роз`яснити особі, яка дає пояснення, її права.
Вказане вище повинно обов`язково бути зафіксовано технічними засобами.
Такі пояснення оформлюються письмово особою (особами),яка отримувала пояснення, а зафіксований технічними засобами процес отримання таких пояснень долучається до матеріалів службового розслідування на електронному носії інформації.
Фіксування пояснень технічними засобами слід проводити одним записом без переривання цього запису. Забороняється виривати окремі свідчення з контексту (п. 2.5.3. Методичних рекомендацій щодо проведення службового розслідування (перевірки) в Збройних Силах України особи).
У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.
Отже, аналізуючи зміст Порядку № 608 та Методичних рекомендацій, колегія суддів зазначає, що особи, які проводять службове розслідування зобов`язані вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення для реалізації чого їм надано право зокрема, запрошувати до місця проведення службового розслідування військовослужбовців, інших військовослужбовців, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення.
Такі пояснення від свідків також можуть отримуватися, у випадку неможливості виклику до місця проведення службового розслідування, засобами зв`язку (телефонним зв`язком, відеозв`язком) із відповідною фіксацією технічними засобами, та у випадку відмови у наданні пояснень має бути складений акт про відмову.
Разом з тим, всупереч вказаним нормам, відповідач констатуючи про неможливість відібрання пояснень у вказаних військовослужбовців, які були присутні під час вчинення правопорушення, не надав належних та допустимих доказів намагання вчинення ним дій для відібрання вказаних пояснень, таких як складених актів про відмову у наданні пояснень, або неможливість відібрання таких пояснень за допомогою телефонного зв`язку.
Зі змісту статті 86 Дисциплінарного статуту, вбачається, що передумовою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є доведення його вини у вчиненні дисциплінарного проступку.
Поряд з цим, особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування.
Проте, окрім пояснень, інших доказів вчинення ОСОБА_3 дисциплінарного проступку матеріали службового розслідування не містять.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про неповноту службового розслідування за фактом самовільного залишення ОСОБА_3 позиції зі зброєю та спричинення матеріальних збитків, а тому накази командира військової частини НОМЕР_2 Міністерства Оборони України від 04.01.2025 року (по стройовій частині) №4 та від 01.02.2025 року №265 є протиправними, а тому підлягають скасуванню.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 по справі № 520/14340/25 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 по справі № 520/14340/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		І.М. Ральченко 	
Судді	   	В.В. Катунов   З.Г. Подобайло   	
Постанова складена в повному обсязі 17.02.26.