ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.02.2026	Справа № 902/506/24	
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Петрук Б.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу
за позовом Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури 
в інтересах держави в особі: 1. Північного офісу Держаудитслужби,
2. Вінницької обласної ради,
до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕМАР ПОДІЛЛЯ»,
2. Вінницької обласної військової адміністрації,
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: 
1. Бабій Лариси Михайлівни ,
2. Південно-Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України,
про визнання недійсним договору про публічну закупівлю та стягнення 3 943 497,60 грн,

Представники учасників справи:
прокурор: Скляр Д.Ю.,
від позивача-1: не з`явились,
від позивача-2: Сенів А.М.,
від відповідача-1: Гасер Х.В.,
від відповідача-2: Мірошниченко Т.Д.,
від третіх осіб 1, 2: не з`явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
До Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби та Вінницької обласної ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕМАР ПОДІЛЛЯ» та Вінницької обласної військової адміністрації про: визнання недійсним договору підряду від 19.12.2017 № 1, укладеного між Департаментом агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької обласної державної адміністрації та Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕМАР ПОДІЛЛЯ»; стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕМАР ПОДІЛЛЯ» на користь Вінницької обласної військової адміністрації 3 943 497,60 грн, а з відповідного рахунку Вінницької обласної військової адміністрації стягнути грошові кошти в дохід держави.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оспорюваний договір укладено за підсумками тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕМАР ПОДІЛЛЯ» та ФОП Бабій Л.М., а тому договір підряду від 19.12.2017 № 1 підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства. Враховуючи, що відповідачем-1 було одержано кошти у розмірі 3 943 497,60 грн відповідно до договору підряду від 19.12.2017 № 1, вказані кошти мають бути ним повернуті на користь обласного бюджету в особі Вінницької обласної військової адміністрації, а отримані останньою за рішенням суду кошти - стягуватися в дохід держави. 
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 06.05.2024 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 29.05.2024. Встановлено сторонам строки для подання відзивів на позов, відповідей на відзив, заперечень.
16.05.2024 до Господарського суду Вінницької області від позивача-1 надійшли пояснення. 
21.05.2024 до Господарського суду Вінницької області від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву. 
23.05.2024 до Господарського суду Вінницької області від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив залишити позовну заяву без розгляду. 
24.05.2024 до Господарського суду Вінницької області від прокуратури надійшла відповідь на відзив відповідача-2. 
27.05.2024 до Господарського суду Вінницької області від прокуратури надійшла відповідь на відзив відповідача-1. 
29.05.2024 до Господарського суду Вінницької області від позивача-2 надійшли відповіді на відзиви відповідачів 1, 2.
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 29.05.2024 відкладено підготовче засідання на 26.06.2024, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Бабій Ларису Михайлівну ( АДРЕСА_1 ) та Південно-Західне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України (вул. Героїв Майдану, 12,8 поверх, м. Хмельницький, 29001). Зобов`язано Південно-Західне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України надати усі наявні докази, на підставі яких винесено рішення від 03.11.2023 № 72/77-р/к у справі № 03-06/05-19.
05.06.2024 до Господарського суду Вінницької області від відповідача-1 надійшли заперечення на відповідь на відзив. 
12.06.2024 до Господарського суду Вінницької області від Південно-Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України на виконання вимог ухвали суду від 29.05.2024 надійшло клопотання із долученням доказів. 
18.06.2024 до Господарського суду Вінницької області від позивача-2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до прийняття Великою Палатою Верховного Суду рішення у справі № 918/1043/21. 
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 26.06.2024 клопотання Вінницької обласної ради про зупинення провадження у справі № 902/506/24 задоволено. Зупинено провадження у даній справі до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі № 918/1043/21. 
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 23.10.2024 поновлено провадження у справі № 902/506/24, підготовче засідання призначено на 19.11.2024. 
18.11.2024 до Господарського суду Вінницької області від відповідача-2 надійшло клопотання про передачу матеріалів справи № 902/506/24 для розгляду за підсудністю до Господарського суду міста Києва. 
19.11.2024 до Господарського суду Вінницької області від відповідача-1 надійшло клопотання про долучення доказів.
В підготовчому засіданні 19.11.2024 судом оголошувалась перерва до 26.11.2024.
25.11.2024 до Господарського суду Вінницької області від відповідача-2 надійшли два аналогічні за змістом клопотання про долучення до матеріалів справи доказів. 
26.11.2024 до Господарського суду Вінницької області від відповідача-1 надійшли два аналогічні за змістом клопотання про долучення до матеріалів справи доказів.
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 26.11.2024 справу № 902/506/24 за позовом Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби та Вінницької обласної ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕМАР ПОДІЛЛЯ» та Вінницької обласної військової адміністрації про визнання недійсним договору про публічну закупівлю та стягнення 3 943 497,60 грн, вирішено передати за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва. 
19.12.2024 матеріали справи № 902/506/24 надійшли до Господарського суду міста Києва та за наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані для розгляду судді Трофименко Т.Ю.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.12.2024 справу № 902/506/24 прийнято до провадження судді, підготовче засідання призначено на 27.01.2025. 
26.12.2024 до суду від позивача-1 надійшла заява про проведення судового засідання без участі представника останнього. 
В підготовчому засіданні 27.01.2025 суд, з`ясувавши, що сторонами подано усі документи/докази в обґрунтування їх позицій у даному спорі та відсутність будь-яких нерозглянутих заяв/клопотань, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України постановив протокольно ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті на 19.02.2025.
28.01.2025 та 18.02.2025 до суду від позивачів-1, 2, відповідно, надійшли заяви про проведення судового засідання 19.02.2025 без участі їх представників.
В судовому засіданні 19.02.2025 суд, заслухавши пояснення прокурора та заперечення представників відповідачів щодо позовних вимог, оголосив перерву до 10.03.2025.
20.02.2025 та 07.03.2025 до суду від позивачів-1, 2, відповідно, надійшли заяви про проведення судового засідання 10.03.2025 без участі їх представників.
За результатами судового засідання 10.03.2025 судом постановлено ухвалу про зупинення провадження у справі № 902/506/24 до закінчення розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23. Запропоновано учасникам справи повідомити суд про усунення обставин, що викликали зупинення провадження у справі № 902/506/24.
21.01.2026 до суду від відповідача-1 надійшло клопотання про поновлення провадження у справі № 902/506/24, у зв`язку з прийняттям 19.12.2025 об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду постанови у справі № 922/3456/23.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 поновлено провадження у справі № 902/506/24, судове засідання призначено на 11.02.2026. Запропоновано учасникам справи надати письмові пояснення по суті спору з урахуванням результатів розгляду справи № 922/3456/23.
04.02.2026 до суду від позивача-1 надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 11.02.2026 без участі його представника. 
06.02.2026 до суду від відповідача-2 надійшли додаткові пояснення. 
11.02.2026 до суду від відповідача-1 надійшли письмові пояснення щодо застосування висновків постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23. 
В судове засідання 11.02.2026 з`явилися прокурор, представник відповідача-1, представники позивача-2 та відповідача-2 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів. 
Представники позивача-1 та третіх осіб 1, 2 не з`явились, про дату час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, від третіх осіб жодних заяв/клопотань до суду не надходило. 
Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Зважаючи на те, що неявка позивача-1 та третіх осіб не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу по суті в цьому судовому засіданні за відсутності вказаних учасників справи.
Водночас, в судовому засіданні 11.02.2026 суд постановив протокольно ухвалу про відмову в задоволенні усно заявленого прокурором клопотання про оголошення в судовому засіданні перерви для надання можливості іншим учасникам ознайомитись із надісланими до суду прокуратурою письмовими поясненнями. 
Враховуючи відсутність у суду станом на час проведення судового засідання письмових пояснень від прокуратури, а також з огляду на те, що прокурор не був позбавлений можливості направити до суду відповідні письмові пояснення завчасно до проведення судового засідання, суд на місці постановив відмовити у задоволенні усно заявленого клопотання прокурора про оголошення в судовому засіданні перерви. 
Так, в судовому засіданні 11.02.2026 прокурор підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити, представник позивача-2 просив ухвалити законне та обґрунтоване рішення. 
Представники відповідачів 1, 2 щодо задоволення позовних вимог заперечували, просили в позові відмовити. 
В порядку ч. 1 ст. 233, ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 11.02.2026 після закінчення судового розгляду справи ухвалено рішення по суті позовних вимог та проголошено його скорочений текст (вступну та резолютивну частини).
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються первісний та зустрічний позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва
ВСТАНОВИВ:
15.11.2017 в електронній системі закупівель «Prozorro» Департаментом агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької обласної державної адміністрації опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів із Реконструкції берегозакріплювальних споруд з очисткою русла річки Десна від устя до мостового шляхопроводу автодороги Вінниця-Калинівка протяжністю 900 м в межах смт. Стрижавка (ідентифікатор публічної закупівлі UA-2017-11-15-002391-a), із очікуваною вартістю предмета закупівлі 5 248 887,00 грн. 
Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подано шістьома суб`єктами господарювання, а саме: ТОВ «АЛЬМАНАХ-2000» (з ціновою пропозицією 3 798 999,00 грн), ТОВ «ЛІНККОР» (з ціновою пропозицією 3 799 000,00 грн), ФОП Бабій Лариса Михайлівна (з ціновою пропозицією 3 800 000,00 грн), ТОВ «ВВВ-ТРАК» (з ціновою пропозицією 3 980 000,00 грн), ТОВ «СЕМАР ПОДІЛЛЯ» (з ціновою пропозицією 4 500 000,00 грн), ТОВ «ПОДІЛЬСЬКІ БУДОВИ» (з ціновою пропозицією 5 135 158,00 грн). 
В повідомленні про намір укласти договір визначено найменування учасника-переможця процедури закупівлі - ТОВ «СЕМАР ПОДІЛЛЯ» (з ціновою пропозицією 4 500 000,00 грн).
Так, 19.12.2017 між Департаментом агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької обласної державної адміністрації (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕМАР ПОДІЛЛЯ» (підрядник) укладено договір підряду № 1 (надалі - Договір), за умовами якого:
- замовник доручає, а підрядник бере на себе зобов`язання виконати якісно та в установленому Договором порядку наступний комплекс робіт: «ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 (код ДК 021-2015:45200000-9 - (Роботи, пов`язані з об`єктами завершеного чи незавершеного будівництва та об`єктів цивільного будівництва) - Реконструкція берегозакріплювальних споруд з очисткою русла річки Десна від устя до мостового шляхопроводу автодороги Вінниця-Калинівка протяжністю 900 м в межах смт. Стрижавка» (надалі - Роботи) за переліком, обсягами робіт та використовуючи матеріали, наведені в робочому проекті. Замовник зобов`язується прийняти і оплатити такі Роботи на умовах, визначених цим Договором (пункти 1.1., 1.2. Договору);
- ціна (вартість) даного Договору складає 4 500 000,00 грн, в тому числі ПДВ (п. 4.1. Договору); в редакції додаткової угоди № 4 від 25.10.2019 ціну Договору визначено у розмірі 3 943 497,60 грн, в тому числі ПДВ; 
- розрахунок за Договором здійснюється за рахунок бюджетних коштів (п. 4.2. Договору);
- оплата Робіт (крім суми авансу у разі наявності) здійснюється замовником протягом 10 банківських днів шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок підрядника за фактично виконані Роботи, з моменту та на підставі підписаних сторонами актів форми №КБ-2в та довідок форми №КБ-3 (п. 4.5. Договору);
- здача-приймання виконаних робіт здійснюється сторонами за актами форми №КБ-2в протягом 5-ти робочих днів з моменту офіційного повідомлення замовника про готовність об`єкту підряду до приймання (п. 6.2. Договору);
- Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2018, а в частині розрахунків - до повного виконання зобов`язань та гарантійних зобов`язань, що визначені в розділі 7 (п. 10.1. Договору). 
Звітом про виконання договору про закупівлю від 25.10.2019 підтверджується виконання Договору його сторонами, сума оплати за договором про закупівлю склала 3 943 497,60 грн (у т.ч. ПДВ - 657 249,60 грн). 
В подальшому, рішенням Адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 03.11.2023 № 72/77-р/к (справа № 03-06/05-19) (надалі - рішення АМК), визнано, що під час проведення закупівлі UA-2017-11-15-002391-a, ТОВ «СЕМАР ПОДІЛЛЯ» та ФОП Бабій Лариса Михайлівна вчинили порушення, що передбачене п. 1 ст. 50, п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів під час участі в тендерній процедурі закупівлі товарів ДК 021-2015:45200000-9 - «Роботи, пов`язані з об`єктами завершеного чи незавершеного будівництва та об`єктів цивільного будівництва», проведеній Департаментом агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької обласної державної адміністрації. Вказаним рішенням АМК на ТОВ «СЕМАР ПОДІЛЛЯ» за допущене порушення накладено штраф у розмірі 68 000,00 грн. Водночас, у рішенні зазначено, що оскільки ФОП Бабій Л.М. припинила свою підприємницьку діяльність, то вона в розумінні ст. 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції» не є суб`єктом господарювання та на неї не може бути накладено штраф відповідно до ст. 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції».
У наведеному рішенні Адміністративна колегія Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України встановила, що під час проведення закупівлі UA-2017-11-15-002391-a ТОВ «СЕМАР ПОДІЛЛЯ» та ФОП Бабій Лариса Михайлівна діяли не самостійно, і узгоджували свої дії та не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі у конкурентних процедурах закупівель відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі». Зокрема, встановлено, що між вказаними особами під час проведення зазначеної закупівлі мали місце такі обставини: пов`язаність осіб; комунікація між ними під час проведення торгів; подання тендерних пропозицій з одного електронного майданчика; синхронність дій під час торгів; однакові властивості електронних файлів та близький час їх створення; особливість створення кошторисної документації; залучення до підготовки тендерної документації для участі одного і того ж суб`єкта господарювання; поведінка під час електронного аукціону; використання одних і тих же IP-адрес. 
З урахуванням рішення АМК, прокурор звернувся до суду з позовом про визнання недійсним спірного договору та застосування наслідків його недійсності. 
Обґрунтовуючи наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави, останній зазначає, що вчинення ТОВ «СЕМАР ПОДІЛЛЯ» порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які спотворили результати тендеру, призвело до придбання товару за рахунок бюджетних коштів за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками тендеру її видимості. Наслідком цього стало нівелювання мети публічної закупівлі - отримання послуги з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів. 
Відповідно до ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави у суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частинами 3, 4 ст. 53 ГПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Частина 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи, інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді (ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»). 
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 923/129/17, від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 02.10.2018 у справі № 4/166"б", від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі №910/4345/18, від 30.01.2019 у справі №47/66-08, у справі № 923/35/19 від 31.10.2019, у справі № 925/383/18 від 23.07.2020.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
Згідно зі ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі» уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику у сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом. Рахункова палата, Антимонопольний комітет України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.
Моніторинг процедури закупівлі здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи (далі - органи державного фінансового контролю). Моніторинг процедури закупівлі здійснюється протягом проведення процедури закупівлі, укладення договору про закупівлю та його дії (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про публічні закупівлі»).
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (надалі - орган державного фінансового контролю).
Головними завданнями органу державного фінансового контролю є, зокрема, здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, ефективним використанням коштів, дотриманням законодавства про закупівлі (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні»).
Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43, Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Основними завданнями Держаудитслужби є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів (пп. 1, 3 п. 3 зазначеного Положення).
Згідно з пп. 20 п. 6 зазначеного Положення Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушеннями законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
Відповідно до п. 7 зазначеного Положення Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2018 у справі №826/9672/17).
Таким чином, Держаудитслужба може бути позивачем у даній справі, оскільки є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівлі. Питання належності або неналежності даного органу залежить від обставин кожної конкретної справи, які мають з`ясовуватись у суді з наведенням відповідного обґрунтування у судовому рішенні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.09.2021 по справі № 925/1276/19.
Наказом Держаудитслужби від 02.06.2016 № 23 затверджено Положення про Північний офіс Держаудитслужби, повноваження якого поширюються, зокрема, і на територію Вінницької області. 
Як вбачається з матеріалів справи, Вінницька окружна прокуратура листом від 17.01.2024 № 50/857вих-24 повідомила Північний офіс Держаудитслужби про порушення інтересів держави від укладення спірного договору за наслідками тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, і про наявність підстав для визнання його недійсним як такого, що суперечить інтересам держави, з умислу ТОВ «СЕМАР ПОДІЛЛЯ» . 
На вказаний лист прокуратури Північний офіс Держаудитслужби надав відповідь листом від 30.01.2024 № 260205-17/375-2024, у якому вказав, що органи державного фінансового контролю не наділені повноваженнями для звернення до суду з позовами про оскарження (визнання недійсними) договорів, укладених за результатами проведених закупівель. 
У поданих до суду поясненнях Північний офіс Держаудитслужби вказав, що залучення Північного офісу Держаудитслужби як позивача у справах, підставою для подачі позову яких є рішення інших органів, є неможливим, оскільки Північним офісом Держаудитслужби заходи державного фінансового контролю не проводилися.
Однак, суд такі доводи позивача-1 відхиляє, оскільки твердження про те, що орган державного фінансового контролю наділений лише правом порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, виключно за результатами проведених заходів державного фінансового контролю, спростовуються приписами Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» та Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43, згідно з якими Держаудитслужба, як орган державного фінансового контролю має право та повинна вживати всіх заходів для усунення виявлених порушень, зокрема, вправі звертатись до суду з відповідним позовом.
В той же час, суд зауважує, що Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 906/296/18, від 20.02.2019 у справі № 912/894/18, від 10.04.2019 у справі № 909/569/18, від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18, від 21.05.2019 у справі № 912/895/18, від 29.05.2019 у справі № 909/545/18, від 20.11.2019 у справі № 912/2887/18, від 29.07.2020 у справі № 924/316/18, від 30.07.2020 у справі № 904/5598/18, від 01.09.2020 у справі № 911/1534/19, від 06.10.2020 у справі № 905/121/19 неодноразово вказував, що Державна аудиторська служба України як центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, наділена повноваженнями на звернення до господарського суду з позовами про визнання недійсними рішень тендерного комітету, договорів про закупівлю робіт за державні кошти. 
Таким чином, Північний офіс Держаудитслужби наділений повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель на території Вінницької області.
Щодо звернення прокурора в інтересах держави в особі Вінницької обласної ради, суд зазначає наступне. 
Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.
Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються питання щодо розгляду прогнозів відповідно районних, обласних бюджетів, затвердження таких бюджетів, внесення змін до них, затвердження звітів про їх виконання. 
Районні та обласні ради затверджують районні та обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних та культурних програм, контролюють їх виконання (ч. 2 ст. 61 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). 
Як зазначає у позовній заяві прокурор, сплачені замовником за спірним Договором кошти є коштами з обласного фонду охорони навколишнього середовища (обласний бюджет). Вказане підтверджується, зокрема, листом Вінницької обласної військової адміністрації від 19.02.2024 № 01.01-67/1159. 
Отже, Вінницька обласна рада відповідно до законодавства наділена повноваженнями щодо затвердження обласного бюджету і контролю за його виконанням, в тому числі утвореного в його складі місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища, затвердження звіту про виконання бюджету тощо. 
При цьому, за приписами ч. 1 ст. 72 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеві державні адміністрації є підзвітними відповідним районним, обласним радам у виконанні програм соціально-економічного і культурного розвитку, районних, обласних бюджетів, підзвітними і підконтрольними у частині повноважень, делегованих їм відповідними районними, обласними радами, а також у виконанні рішень рад з цих питань.
Орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
З урахуванням наведеного, враховуючи, що джерелом фінансування спірного Договору були кошти обласного бюджету Вінницької області, органом, уповноваженим здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах є Вінницька обласна рада, як орган, що визначає основне розподілення коштів. 
Верховний Суд зазначає, що у спорах, які пов`язані з проведенням публічних закупівель, позивачами можуть бути декілька уповноважених органів, які здійснюють контроль і моніторинг у сфері публічних закупівель, залежно від повноважень, в межах яких ці органи діють, та характеру спірних правовідносин. 
При цьому закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатись з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них. Аналогічний висновок Верховного Суду міститься у постановах від 19.08.2020 у справі № 923/449/18, від 25.02.2021 у справі № 912/9/20, а також у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19.
Відтак, у даному випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби та Вінницької обласної ради відповідає приписам ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 53 ГПК України та підтверджено належними доказами у справі.
Листами від 15.04.2024 № 50/5696вих24 та № 50/5697вих24 Вінницька окружна прокуратура повідомила Північний офіс Держаудитслужби та Вінницьку обласну раду на виконання приписів ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» про пред`явлення позову до Вінницької обласної військової адміністрації та ТОВ «СЕМАР ПОДІЛЛЯ» про визнання недійсним договору підряду від 19.12.2017 № 1 та стягнення коштів у розмірі 3 943 497,60 грн. 
Водночас, відповідач-2 заперечував щодо визначення його прокурором одним з відповідачів у зв`язку з ліквідацією сторони Договору - Департаменту агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької обласної державної адміністрації, зазначаючи про те, що повноваження останнього у сфері екології, природних ресурсів та охорони земель на підставі розпорядження голови Вінницької обласної державної адміністрації від 17.02.2021 № 109 перейшли до Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації. Відтак, за доводами відповідача-2, Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації є публічно-владним правонаступником Департаменту агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької обласної державної адміністрації, а тому є належним відповідачем за цим позовом. 
Так, Департамент агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької обласної державної адміністрації, як замовник за спірним договором, згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є припиненим з 17.02.2023, про що до вказаного Реєстру внесено відповідний запис № 1001741110006015282. 
Як вбачається із розпорядження Голови Вінницької обласної державної адміністрації від 09.02.2021 № 77, Департамент агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької обласної державної адміністрації (ідентифікаційний код 41450233) припинено шляхом ліквідації. 
Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Так, законодавством не передбачено наявність правонаступників у юридичної особи, яку припинено в результаті ліквідації. При ліквідації юридичної особи її права та обов`язки припиняються. 
Крім того, як визначено в п. 15 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості щодо державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, зокрема, дані про юридичних осіб - правонаступників. 
Якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»). 
Частиною 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» визначено, що якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.
Водночас, як встановлено судом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у інформації про Департамент агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької обласної державної адміністрації відсутні відомості про правонаступника вказаної особи. 
Так само надане відповідачем-2 в матеріали справи Положення про управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, затверджене розпорядженням голови облдержадміністрації від 05.09.2019 № 686, не містить даних про правонаступництво Департаменту агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької обласної державної адміністрації. 
Таким чином, суд відхиляє як необґрунтовані доводи відповідача-2 про те, що Вінницька обласна військова адміністрація є неналежним відповідачем за даним позовом. 
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, прокурор вказав, що відповідачем-1 вчинено порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, яке підтверджено рішенням АМК, що призвело до спотворення результатів торгів та укладення спірного Договору із Департаментом агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької обласної державної адміністрації не на конкурентних засадах, що, у свою чергу суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки замовник закупівлі був позбавлений можливості отримати найменшу ціну на роботи за результатами торгів. Відтак, прокурором заявлені вимоги про визнання недійсним Договору та стягнення з відповідача-1 на користь відповідача-2, а з останнього - в дохід держави отриманих за Договором коштів. 
Відповідач-1 (ТОВ «СЕМАР ПОДІЛЛЯ») заперечував щодо задоволення вимог прокурора, зазначаючи про недоведеність спричинення узгодженими діями відповідача-1 та ФОП Бабій Л.М. збитків держави укладенням спірного Договору, який до того ж був виконаний відповідачем-1 у повному обсязі без жодних претензій та зауважень. При цьому, зазначив, що у разі, якщо на думку прокурора Договір суперечить інтересам держави та він підлягає визнанню недійсним, тоді потрібно компенсувати ТОВ «СЕМАР ПОДІЛЛЯ» фактичну вартість наданих послуг, які ним надавались та були прийняті замовником у повному обсязі. 
Також відповідач-1 заявив про пропуск прокурором строку позовної давності для звернення із даним позовом до суду. 
Відповідач-2 (Вінницька обласна військова адміністрація) з урахуванням прийняття 19.12.2025 об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду постанови у справі № 922/3456/23 та поновлення провадження у даній справі, просив у задоволенні позову відмовити, вказуючи, що сам лише факт вчинення порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у закупівлі, встановлений рішенням АМКУ, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що суперечить інтересам держави і суспільства. 
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.
Спірним у цій справі є питання наявності правових підстав для визнання недійсним договору підряду від 19.12.2017 № 1, укладеного між Департаментом агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької обласної державної адміністрації та ТОВ «СЕМАР ПОДІЛЛЯ», стягнення з відповідача-1 на користь відповідача-2 - 3 943 497,60 грн, а з відповідача-2 одержаних ним за рішенням суду 3 943 497,60 грн в дохід держави, з підстав вчинення учасниками публічної закупівлі антиконкурентних узгоджених дій, що призвели до спотворення результатів тендеру. Правовою підставою позову прокурором визначено порушення статей 203, 215 та ч. 3 ст. 228 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України, а правові наслідки недійсності правочину - статтею 216 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
За змістом ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Чітке законодавче визначення поняття «інтерес» та поняття «інтерес держави і суспільства» відсутнє, як і відсутні законодавчо закріплені єдині критерії, принципи, засади їх визначення. Втім поняття «інтерес» є ширшим, адже охоплює, наприклад, «охоронюваний законом інтерес», «публічний інтерес», «суспільний інтерес» тощо.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 дано визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес»: у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).
Поняття «інтереси держави» має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.
Таким чином, здійснивши правовий аналіз ч. 3 ст. 228 ЦК України, можна дійти висновку, що, зокрема, ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Отже, для правильного вирішення спору у цій справі необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
Водночас, суд зазначає, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
Схожий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №922/1391/18.
Так, провадження у даній справі неодноразово зупинялось для з`ясування вірного правового застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України, на підставі якої прокурором заявлені позовні вимоги.
Востаннє провадження у справі № 902/506/24 зупинялося до закінчення розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23 у подібних правовідносинах, в межах якої вирішувалось чи підлягає застосуванню до спірних відносин ч. 3 ст. 228 ЦК України, тобто чи є укладений правочин (договір на закупівлю світильників та освітлюваної арматури), таким що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та вчиненим з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за умови вчинення стороною правочину антиконкурентних узгоджених дій, за які чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (п. 1 ст. 50, ст. 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції»).
19.12.2025 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати касаційного господарського суду у справі № 922/3456/23 за результатами розгляду касаційних скарг ухвалив постанову в якій дійшов наступних висновків:
При визначенні підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Також Об`єднана палата виснувала, що за умови застосування відповідних приписів ч. 3 ст. 228 ЦК України, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника, оскільки:
по-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було;
по-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа «Air Canada v. the United Kingdom»).
Об`єднана палата зазначила, що як у справі, що переглядається, так і у справі, від висновків у якій просять відступити, прокурор вочевидь для дотримання принципу пропорційності просив стягнути з добросовісної сторони не майно, отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони (у справі № 922/3456/23 - з ПП «ЛСВ «Моноліт» на корить СКП «Харківзеленбуд»).
СКП «Харківзеленбуд» неодноразово стверджувало, що воно несе негативні наслідки від ухвалених судових рішень, оскільки грошові кошти не є речами з індивідуально визначеними ознаками, відтак, неможливо розрізнити власні кошти підприємства і кошти, стягнуті з винної сторони. Скаржник звертав увагу на неодноразове намагання виконати примусово відповідне рішення суду незалежно від того, чи отримані кошти з винної сторони на рахунок комунального підприємства. Отже, ухвалені судами у цій справі рішення означають не лише застосування ч.3 ст.228 ЦК України всупереч її прямим приписам (Об`єднана палата погоджується з доводами скаржника, що при правильному застосуванні цієї норми з нього мали би бути стягнуті товари, отримані за правочином, тобто світильники, а не кошти), але й перекладення тягаря відповідальності на невинну сторону - стягнення з комунального підприємства грошових коштів без отримання ним коштів від винної сторони.
Відтак, Об`єднана палата у справі № 922/3456/23 дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю товарів на підставі ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України та про стягнення з ПП «ЛСВ Моноліт» на користь СКП «Харківзеленбуд» 2 370 000 грн, а з СКП «Харківзеленбуд» одержаних ним за рішенням суду 2 370 000 грн в дохід держави.
Таким чином наразі є висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з поставлених прокурором питань про застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, який підлягає врахуванню відповідно до положень ч. 4 ст. 236 ГПК України під час вирішення цієї справи № 902/506/24. 
Фактично у якості єдиного доказу того, що оспорюваний договір є таким, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства з умислу ТОВ «СЕМАР ПОДІЛЛЯ», прокурор посилається на рішення АМК № 72/77-р/к від 03.11.2023, яким визнано, що вказане товариство та ФОП Бабій Л.М. своїми діями вчинили порушення, передбачене п. 1 ст. 50, п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів під час участі у тендерній процедурі закупівлі (ідентифікатор закупівлі UA-2017-11-15-002391-a), проведеній Департаментом агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької обласної державної адміністрації. 
Проте, лише сам факт вчинення відповідачем-1 та ФОП Бабій Л.М. порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений Рішенням АМК, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства (ч. 3 ст. 228 ЦК України).
Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10.06.2021 у справі № 910/10055/20, та підтверджений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23. 
Так, прокурором не доведено у чому саме полягає завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета вчинення спірного договору про закупівлю, як і не доведено, що внаслідок укладення оспорюваного правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала роботу неналежної якості.
Отже, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Як уже зазначалося вище, відповідно до висновку Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, антиконкурентна поведінка учасника закупівлі не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підірвати її інтереси і сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у розумінні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України. Ця норма права не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції. 
З огляду на викладене, обставини допущення, зокрема відповідачем-1, при проведенні закупівлі порушення законодавства про захист економічної конкуренції, принципу добросовісної конкуренції, вчинення антиконкурентних узгоджених дій, на які послався прокурор в обґрунтування позову, не є підставами для визнання недійсним спірного договору з підстав його суперечності інтересам держави і суспільства.
До того ж, суд зазначає, що пунктом 4 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про публічні закупівлі» встановлено, що замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника або відмовити в участі у переговорній процедурі закупівлі (крім випадків, зазначених у пунктах 2, 4, 5 частини другої статті 40 цього Закону) в разі, якщо суб`єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендерів.
Саме у вказаний спосіб держава гарантує розвиток добросовісної конуренції, забезпечує ефективність правового регулювання сфери публічних закупівель, прозорість процедур. При цьому позбавлення суб`єкта господарювання права протягом трьох років брати участь у процедурах закупівель є тим запобіжчиком, за допомогою якого держава усуває недобросовісність суб`єктів господарювання від можливості мати доступ до публічних коштів.
Крім того, за порушення законодавства про захист економічної конкуренції Законом України «Про захист економічної конкуренції» передбачена відповідальність. Зокрема, за порушення, визначене пунктами 1, 2 та 4 ст. 50 цього Закону, накладаються штрафи (ст. 51, ч. 2 ст. 52).
Як встановлено судом, за порушення, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», Рішенням АМК накладено, зокрема, на переможця спірної закупівлі, яким є відповідач-1 штраф. Отже, відповідачем-1 понесено відповідальність за вчинене ним порушення законодавства про захист економічної конкуренції. 
Суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 1 ст. 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на встановлені в ході розгляду даної справи обставини, суд дійшов висновку, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами наявності підстав для визнання недійсним договору підряду № 1 від 19.12.2017 та, як наслідок, підстав для застосування наслідків недійсності цього договору відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України. 
Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог. 
Щодо заяви відповідача-1 про сплив позовної давності суд зазначає таке. 
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні даного позову у зв`язку з його необґрунтованістю, позовна давність не підлягає застосуванню.
Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на прокурора. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання та підписання повного рішення: 02.03.2026.

Суддя Т. Ю. Трофименко