ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 березня 2026 року 
м. Київ 

справа № 752/18031/22
провадження № 61-7388св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державна інспекція архітектури та містобудування України,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року у складі судді Мазура Ю. Ю., постанову Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року у складі колегії суддів: 
Гаращенка Д. Р., Євграфової Є. П., Болотова Є. В., та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст вимог позову
1. У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державної інспекції архітектури та містобудування України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про зобов`язання вчинити певні дії.
2. Позов обґрунтовувала тим, що 10 грудня 1988 року між ОСОБА_3 та нею було укладено договір дарування, відповідно до змісту якого вона набула у власність 1/3 частини житлового будинку загальною площею 
95,3 кв. м., з відповідною частиною надвірних будівель, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 . 
3. 26 грудня 1988 року Київське міське бюро технічної інвентаризації зареєструвало право власності на вищевказане нерухоме майно.
4. Також, зауважувала, що вона є власником 1/3 частини земельної ділянки із кадастровим номером: 8000000000:79:312:0009.
5. Водночас вказувала, що на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 29 січня 2014 року № 92, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , право власності на 1/3 частину житлового будинку за адресою: 
АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_2 .
6. Також, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу частки у праві власності на земельну ділянку загальною площею 0,0722 га, кадастровий номер: 8000000000:79:312:0009.
7. У подальшому на підставі договорів купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року № 900 та від 09 жовтня 2018 року № 899, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 набув у власність 1/3 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та 1/3 частини земельної ділянки загальною площею 0,0722 га, кадастровий номер: 8000000000:79:312:0009.
8. Після придбання 1/3 частини житлового будинку та 1/3 частини земельної ділянки ОСОБА_2 розпочав будівельні роботи у житловому будинку, який 
є об`єктом спільної часткової власності.
9. Позивачка зазначала, що оскільки вона, будучи співвласником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , не надавала згоди на реконструкцію будинку, така реконструкція була проведена без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, а відтак будівельний паспорт, повідомлення про початок будівельних робіт та декларація про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, підлягають скасуванню.
10. З урахуванням вищезазначеного ОСОБА_1 просила суд:
- скасувати будівельний паспорт від 03 грудня 2015 року № 890/15/01/010-15, виданий ОСОБА_2 на реконструкцію індивідуального (садибного) житлового будинку площею до 300 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- скасувати реєстрацію повідомлення про початок будівельних робіт від 15 липня 2016 року № КВ062161970878, поданого ОСОБА_2 на реконструкцію індивідуального (садибного) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- скасувати подану ОСОБА_2 реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта від 11 жовтня 2016 року № НОМЕР_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
11. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
12. Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд мотивував своє рішення тим, що позивачкою було пропущено строки звернення до суду із позовом.
13. Районний суд виходив із того, що будівельні роботи з реконструкції житлового будинку АДРЕСА_1 виконувалися ОСОБА_2 у період з 15 липня 2016 року по 11 жовтня 2016 року, тоді як позивачка звернулася до суду лише у грудні 2022 року, у зв`язку із чим дійшов висновку про пропуск позивачкою строку звернення до суду без поважних причин.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
14. Постановою Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року змінено, виклавши мотивувальну частину останнього в редакції вищезгаданої постанови.
15. Задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково та змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що під час видачі будівельного паспорта та скасування повідомлення про початок виконання будівельних робіт порушень допущено не було, у зв`язку із чим районний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.
16. Додатково апеляційний суд зауважив, що під час розгляду справи встановлено, що будівельні роботи з реконструкції житлового будинку АДРЕСА_1 здійснювалися ОСОБА_2 у період з 
15 липня 2016 року по 11 жовтня 2016 року, а об`єкт будівництва прийнято 
в експлуатацію.
17. За таких обставин звернення до суду з вимогами про визнання недійсними повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 15 липня 2016 року 
№ КВ 062161970878 та декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта від 11 жовтня 
2016 року № НОМЕР_1 щодо об`єкта будівництва «Реконструкція індивідуального (садибного) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 », колегія суддів вважала безпідставним.
Короткий зміст додаткової постанови суду апеляційної інстанції
18. Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 11 серпня 
2025 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Кравченко Ксенії Миколаївни, про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 500,00 грн.
У задоволенні вимог про стягнення 4 500,00 грн відмовлено.
19. Задовольняючи заяву третьої особи про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, Київський апеляційний суд виходив із того, що апеляційну скаргу задоволено частково. При цьому суд урахував складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, витрачений останнім час, а також фінансовий стан позивачки, яка є непрацюючою пенсіонеркою з низьким доходом, малозабезпеченою особою, отримує субсидію та безоплатну правову допомогу.
20. З урахуванням зазначеного, а також змісту постанови апеляційного суду за результатами апеляційного перегляду справи, суд дійшов висновку про можливість стягнення з позивачки на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500,00 грн, що є розумною та співмірною сумою з огляду на обставини справи.
21. При цьому апеляційний суд частково врахував заперечення позивачки щодо її фінансового стану, оскільки повна відмова у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу суперечила б частині дванадцятій статті 141 ЦПК України. Водночас суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру заявлених до відшкодування витрат з урахуванням критеріїв розумності та пропорційності.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
22. У червні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року у вказаній справі.
23. Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2025 року клопотання 
ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено частково, звільнено заявницю від сплати судового збору в розмірі 3 803,75 грн, касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків для сплати судового збору в розмірі 2 150,65 грн та подання уточненої касаційної скарги, 
із належно сформульованою процесуальною вимогою.
24. У липні 2025 року до суду касаційної інстанції надійшли матеріали на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 20 червня 2025 року, а саме докази на підтвердження сплати судового збору та уточнена касаційна скарга, у змісті якої заявниця порушила питання про скасування рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року у вказаній справі.
25. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 22 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року, витребувано цивільну справу, надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
26. У вересні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року у вказаній справі.
27. Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року, надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
28. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційні скарги
29. У касаційній скарзі на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року  ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
30. Підставою касаційного оскарження судових рішень по суті вирішення позовних вимог вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2022 року в справі № 640/22599/19, від 14 лютого 2024 року в справі № 757/13549/16-ц, від 27 листопада 2024 року в справі № 463/5124/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
31. Також у якості підстави касаційного оскарження зазначає недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
32. На обґрунтування касаційної скарги заявниця зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано, що вона є співвласником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та не надавала згоди на його реконструкцію.
33. З урахуванням відсутності її згоди на здійснення реконструкції заявниця вважає, що така реконструкція була проведена без документа, який надає право на виконання будівельних робіт, а саме без згоди співвласника. У зв`язку із цим, на її переконання, будівельний паспорт, повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларація про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, підлягають скасуванню.
34. Більше того, на переконання заявниці, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність у неї зареєстрованого права власності як на частину житлового будинку, так і на частину земельної ділянки, обмежившись посиланням на формальну відсутність запису про державну реєстрацію права 
у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При цьому заявниця зазначає, що її право власності виникло до створення Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.
35. Також, на переконання заявниці, судами помилково не взято до уваги рішення у справі №752/9730/18 від 22 вересня 2023 року, у якому встановлено, що проведення реконструкціїжитлового будинку відбулося із порушенням будівельних норм.
36. Встановлення даного факту Голосіївським районним судом м. Києва 
у вищезгаданій справі відбулося на підставі висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи №212/11-2021 у цивільній справі №752/9730/18 де встановлено що реконструкція порушує будівельні норми, відбулася шкода майну позивачки у вигляді затоплення каналізаційними витоками під фундаментом квартири останньої, пошкодження фундаменту та конструктивних елементів погребу.
37. Відтак, на переконання заявниці, вищевказані обставини, встановлені 
у судових рішеннях в іншій справі, мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи, проте судами попередніх інстанцій не були враховані.
38. Більше того зауважує, що реконструкція виконана з порушенням ДБН, зокрема добудова розташована на відстані менше 3 метрів до вікон кухні позивачки.
39. Вищезазначене у своїй сукупності, на переконання заявниці, свідчить про помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
40. У касаційній скарзі на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року ОСОБА_1  просить скасувати вищезазначену додаткову постанову та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви третьої особи ОСОБА_2 про стягнення судових витрат відмовити.
41. Підставою касаційного оскарження додаткової постанови заявниця зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
42. Зокрема, на її переконання, всупереч сталій практиці Верховного Суду апеляційний суд не перевірив обґрунтованість, справедливість і розумність судових витрат, відшкодування яких просив ОСОБА_2 .
43. Також апеляційний суд не врахував майновий стан заявниці, яка 
є малозабезпеченою особою, у зв`язку із чим стягнення таких витрат становить для неї надмірний фінансовий тягар.
44. Апеляційний суд не врахував недобросовісність дій третьої особи, у зв`язку з чим вимога про компенсацію судових витрат, на переконання заявниці, 
є зловживанням правом.

Доводи особи, яка подала письмові пояснення
45. У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 без доказів направлення останніх на адреси інших учасників справи.
46. Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення передбачені статтею 183 ЦПК України. Будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити перелік, вказаний у цій статті, та інші відомості, що вимагаються цим Кодексом.
47. Відповідно до частини другої статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. До заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).
48. У частині четвертій статті 183 ЦПК України закріплено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
49. Відтак, оскільки заявницею до письмових пояснень не додано доказів надсилання останніх іншим учасникам справи (до електронного кабінета або у разі відсутності електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність електронного кабінета - у паперовій формі листом з описом вкладення), останні не враховуються судом касаційної інстанції та залишаються без розгляду.
50. При цьому колегія суддів зауважує, що з доданих до письмових пояснень знімків екрана вебінтерфейсу електронної пошти неможливо встановити зміст вкладень, а відтак такі знімки не можуть бути прийняті Верховним Судом як докази на підтвердження направлення копій письмових пояснень.
Доводи особи, яка подала відзиви на касаційні скарги
51. У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_2 - адвоката Кравченко К. М., на касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року, у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу.
52. Відтак, як зауважує адвокат Кравченко К. М., посилання заявниці касаційної скарги на початок виконання третьою особою будівельних робіт без подання повідомлення про початок будівельних робіт не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_2 розпочав будівельні роботи після подання повідомлення про початок таких робіт.
53. Також зауважує, що ОСОБА_2 було подано до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради заяву за встановленою формою та повний пакет відповідних документів до неї, а тому 
у Департамента не було жодних належних підстав з визначеного чинним законодавством переліку для відмови у видачі будівельного паспорту за заявою ОСОБА_2 , а відтак останній вважає, що йому на законних підставах 
17 березня 2016 року Департаментом було видано будівельний паспорт 
від 03 грудня 2015 року № 890/15/01/010-15 на реконструкцію індивідуального (садибного) житлового будинку площею до 300 кв. м. за адресою: 
АДРЕСА_1 . 
54. Твердження позивачки про те, що реконструкція була проведена без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, а саме без згоди позивачки як співвласниці, не відповідає дійсності, оскільки документом, що дає право на виконання будівельних робіт, є будівельний паспорт, а не згода співвласника.
55. У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_2 - адвоката Кравченко К. М., на касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року, 
в якому зазначено, що оскаржувана додаткова постанова ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги, своєю чергою, не заслуговують на увагу.
56. Як зауважує адвокат Кравченко К. М., ОСОБА_1 у змісті касаційної скарги вводить в оману суд щодо свого майнового стану, що, зокрема, підтверджується тим, що ОСОБА_1 при підготовці позову у справі звернулася за платною правничою допомогою до адвокатського об`єднання, який підготував позовну заяву та приймав участь у судових засіданнях.
57. Відтак, на переконання адвоката Кравченко К. М., ОСОБА_1 мала кошти на оплату послуг адвоката в доволі значному розмірі, а саме у розмірі 
30 000,00 грн, які, своєю чергою, просила стягнути за результатами вирішення справи з третьої особи, тобто користувалася платною правничою допомогою та 
у разі задоволення її позовних вимог мала на меті стягнути всі ці витрати 
з відповідачів.
58. Підсумовуючи, на переконання адвоката Кравченко К. М., стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 500,00 грн є розумною та співмірною сумою з огляду на обставини даної справи та майновий стан ОСОБА_1 .
Доводи особи, яка подала заперечення на відзиви на касаційні скарги
59. У серпні 2025 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшли заперечення на відзив (відповідь на відзив) представника ОСОБА_2 - адвоката Кравченко К. М., на касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року без доказів направлення останнього на адреси інших учасників справи.
60. Відповідно до частини першої статті 179 ЦПК України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення.
61. До відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - п`ятою статті 178 цього Кодексу (частина перша статті 179 ЦПК України).
62. До відзиву (відповіді на відзив) додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву (відповіді на відзив) і доданих до нього доказів іншим учасникам справи (пункт 2 частини п`ятої статті 178 ЦПК України).
63. Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення передбачені статтею 183 ЦПК України. Будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити перелік вказаний у цій статті та інші відомості, що вимагаються цим Кодексом.
64. У частині четвертій статті 183 ЦПК України закріплено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
65. При цьому колегія суддів зауважує, що з доданих до заперечень на відзив (відповіді на відзив) знімків екрана вебінтерфейсу електронної пошти неможливо встановити зміст вкладень, а відтак такі знімки не можуть бути прийняті Верховним Судом як докази на підтвердження направлення копій відповіді на відзив.
66. Оскільки доказів надсилання копій заперечень на відзив третьої особи (відповіді на відзив) та доданих до них документів іншим учасникам справи суду не надано, останній не враховується судом касаційної інстанції та залишається без розгляду.
67. У жовтні 2025 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшла відповідь на відзив представника ОСОБА_2 - адвоката Кравченко К. М., на касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року без доказів направлення останнього на адреси інших учасників справи.
68. Оскільки доказів надсилання копій відповіді на відзив та доданих до неї документів іншим учасникам справи суду також не надано, остання не враховується судом касаційної інстанції та залишається без розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
69. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 грудня 1988 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, відповідно до змісту якого ОСОБА_1 набула у власність 1/3 частини житлового будинку загальною площею 95,3 кв. м., з відповідною частиною надвірних будівель, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв. м., за адресою: 
АДРЕСА_1 (Т.1, а.с.30-33).
70. 26 грудня 1988 року Київське міське бюро технічної інвентаризації зареєструвало право власності ОСОБА_1 на вищевказане нерухоме майно.
71. Крім 1/3 частини житлового будинку ОСОБА_1 є власником 1/3 частини земельної ділянки із кадастровим номером: 8000000000:79:312:0009 (Т.1, а.с.38-44). 
72. На підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку 
від 29 січня 2014 року № 92, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , право власності на 1/3 частину житлового будинку за адресою: 
АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_2 (Т.1, а.с.60-65).
73. Відповідно до вищевказаного договору у власність ОСОБА_2 перейшли наступні приміщення: 1-1 коридор 2,5 кв. м., 1-2 ванна 2,8 кв. м., 1-3 вбиральня 
0,7 кв. м., 1-4 коридор 6,7 кв. м., 1-5 кухня 8,5 кв. м., 1-6 житлова кімната 16,7 кв. м., 1-7 житлова кімната 9,2 кв. м., 1-8 житлова кімната 6,8 кв. м., гараж літ. Д та сарай літ. Е.
74. Договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 29 січня 2014 року № 92 було належно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29 січня 2014 року.
75. Також, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу частки у праві власності на земельну ділянку від 29 січня 2014 року загальною площею 0,0722 га, кадастровий номер: 8000000000:79:312:0009, за наслідками укладення якого ОСОБА_2 набув право власності на 1/3 частки у праві власності на земельну ділянку (Т.1, а.с.60-64).
76. Вищезазначений договір, як і право власності ОСОБА_2 належно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29 січня 2014 року.
77. Співвласниками житлового будинку та земельної ділянки за адресою: 
АДРЕСА_1 були: ОСОБА_1 (1/3 частина), ОСОБА_6 (1/6 частина) та ОСОБА_7 (1/6 частина).
78. 21 вересня 2018 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фої Людмили Григорівни із заявою, в якій просили передати своїм співвласникам заяву про намір продати належні їм на праві спільної часткової власності в рівних частках 1/3 частку (кожному по 1/6 частці) житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд та 1/6 частку у праві власності на земельну ділянку площею 0,0722 га для будівництва і обслуговування зазначеного житлового будинку, господарських будівель, кадастровий номер 8000000000:79:312:0009, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 за 1 130 000,00 грн., що є еквівалентом 40 000,00 дол. США.
79. 09 жовтня 2018 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 
(в інтересах якої діяла ОСОБА_8 ) з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої сторони укладено Договір купівлі-продажу частки житлового будинку. Відповідно до умов договору ОСОБА_2 придбав 
1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарчих будівель 
і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фоєю Л. Г. та зареєстровано в реєстрі за № 899 (Т.1, а.с.75-79).
80. Також 09 жовтня 2018 року між ОСОБА_6 , 
ОСОБА_7 (в інтересах якої діяла ОСОБА_8 ) з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої сторони було укладено договір купівлі-продажу частки у праві власності на земельну ділянку, за умовами якого ОСОБА_2 придбав 1/3 частку у праві власності на земельну ділянку загальною площею 0,0722 га за адресою АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фоєю Л. Г. та зареєстровано в реєстрі за № 900 (Т.1, а.с.71-74).
81. 17 березня 2016 року ОСОБА_2 . Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано будівельний паспорт від 03 грудня 2015 року 
№ 890/15/01/010-15 на реконструкцію індивідуального (садибного) житлового будинку площею до 300 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1, 
а.с.80-86).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
82. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
83. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені 
в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
84. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише 
в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
85. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим.
86. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
87. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
88. Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року не підлягає задоволенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 08 травня 2025 року
89. Звертаючись до Верховного Суду з касаційною скаргою на судові рішення судів попередніх інстанцій щодо вирішення спору по суті, ОСОБА_1 як підставу касаційного оскарження зазначає помилковість висновків судів про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на те, що реконструкцію житлового будинку було здійснено без її згоди як співвласниці цього будинку.
90. Відтак, на переконання заявниці, реконструкцію житлового будинку проведено без документа, який надає право на виконання будівельних робіт, 
а саме без її згоди як співвласниці. У зв`язку з цим заявниця вважає, що будівельний паспорт, повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларація про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, підлягають скасуванню.
91. Колегія суддів вважає частково обґрунтованими наведені доводи касаційної скарги з огляду на таке.
92. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
93. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
94. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
95. Згідно із частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
96. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга 
статті 19 Конституції України).
97. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
98. Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.
99. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.
100. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити 
у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) 
є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.
101. Законом, який встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій 
з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів є Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності».
102. Відповідно до статті 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у редакції на момент видачі оспорюваного будівельного паспорту третій особі, забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки (далі - будівельний паспорт). 
103. Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки. Будівельний паспорт складається з текстових та графічних матеріалів. За наявності плану зонування території розроблення будівельного паспорта здійснюється на його підставі. 
104. Проектування на підставі будівельного паспорта здійснюється без отримання містобудівних умов та обмежень. Для об`єктів, зазначених у частині першій цієї статті, розроблення проекту будівництва здійснюється виключно за бажанням замовника. 
105. Надання будівельного паспорта здійснюється уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження відповідної заяви та пакета документів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. 
106. Порядок видачі та форма будівельного паспорта визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.
107. На виконання приписів Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України наказом від 05 липня 2011 року № 103 затвердило Порядок видачі будівельного паспорту забудови земельної ділянки (далі - Порядок).
108. Відповідно до пункту 2.1 Порядку у редакції на час видачі оспорюваного будівельного паспорта, видача будівельного паспорта здійснюється уповноваженим органом містобудування та архітектури безпосередньо, через центри надання адміністративних послуг та/або через Єдиний державний портал адміністративних послуг. Будівельний паспорт надається уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження пакета документів, до якого входять:
заява на видачу будівельного паспорта зі згодою замовника на обробку персональних даних за формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку;
засвідчена в установленому порядку копія документа, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, або договір суперфіцію;
ескізні наміри забудови (місце розташування будівель та споруд на земельній ділянці, відстані до меж сусідніх земельних ділянок та розташованих на них об`єктів, інженерних мереж і споруд, фасади та плани поверхів об`єктів із зазначенням габаритних розмірів, перелік систем інженерного забезпечення, у тому числі автономного, що плануються до застосування, тощо);
проект будівництва (за наявності);
засвідчена в установленому порядку згода співвласників земельної ділянки (житлового будинку) на забудову.
109. Уповноважений орган містобудування та архітектури на підставі отриманих документів визначає відповідність намірів забудови земельної ділянки вимогам чинної містобудівної документації на місцевому рівні, детальним планам територій, планувальним рішенням проектів садівницьких та дачних товариств, державним будівельним нормам, стандартам і правилам (пункт 2.3 Порядку).
110. Пунктом 2.4 Порядку передбачено, що пакет документів для видачі будівельного паспорта або внесення змін до нього повертається уповноваженим органом містобудування та архітектури замовнику з таких підстав:
неподання повного пакета документів, визначених пунктом 2.1 або 2.2 цього розділу;
невідповідність намірів забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, детальним планам територій, планувальним рішенням проектів садівницьких та дачних товариств, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.
111. Відтак, за наявності підстав, передбачених пунктом 2.4. Порядку, пакет документів для видачі будівельного паспорта або внесення змін до нього повертається уповноваженим органом містобудування та архітектури замовнику.
112. Комплексний аналіз вищенаведеного дає підстави для висновку, що законодавець імперативно закріпив як перелік документів, що дають право на отримання будівельного паспорту, так і підстави для його отримання.
113. Вищезазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у змісті постанови від 29 вересня 2022 року у справі № 808/90/18 (адміністративне провадження № К/9901/8605/19).
114. Як встановлено судами попередніх інстанцій, оспорюваний будівельний паспорт видано ОСОБА_2 на підставі заяви останнього, складеної за встановленою формою вх. Ф-3231 від 20 серпня 2015 року, до якої останнім було додано: договори купівлі-продажу частини житлового будинку від 29 січня 
2014 року та купівлі-продажу частки у праві власності на земельну ділянку 
від 29 січня 2014 року; нотаріально посвідчена згода співвласників ( ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , від імені якої діяла представник за довіреністю ОСОБА_8 ) будинку та земельної ділянки; ескізні наміри забудови.
115. Водночас у контексті посилань заявниці на відсутність її згоди як співвласника на здійснення реконструкції житлового будинку колегія суддів зауважує таке.
116. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає обов`язковій державній реєстрації.
117. Змістом статті 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на іншу ділянку, а також право постійного користування та право оренди останньої ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
118. Аналогічне положення закріплене в частині четвертій статті 334 ЦК України, згідно з якою права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
119. Відтак, судами попередніх інстанцій встановлено та не оспорюється заявницею, що, звертаючись до суду із позовом, остання надала до суду копію Державного акту на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 (1/3 ділянки) серії ЯЖ №033704, виданого на її ім`я 20 березня 2012 року. 
120. Водночас, судами зауважено зі змісту інформаційної довідки від 19 грудня 2017 року № 108195119 та інформаційної довідки від 18 жовтня 2022 року №312694025 вбачається, що державна реєстрація права власності позивачки на 1/3 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 була здійснена 14 грудня 2017 року, а відтак, право спільної часткової власності позивачки на земельну ділянку на момент видачі оспорюваного будівельного паспорту не виникало.
121. Більше того, як встановлено судами попередніх інстанцій зі змісту інформаційної довідки від 18 жовтня 2022 року №312694025, державна реєстрація права власності позивачки на частку житлового будинку по АДРЕСА_1 станом на дату видачі вищезазначеної довідки не здійснено.
122. Водночас такі висновки судів попередніх інстанцій є помилковими з огляду на таке.
123. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно як єдина інформаційна база, яка містить відомості про права на нерухоме майно та їх обтяження, був введений у дію у 2013 році в результаті прийняття Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
124. До 2013 року реєстрація права власності на майно здійснювалася в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який нині є архівною складовою частиною діючого Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
125. Відповідно частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, та на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
126. Тож речові права, зареєстровані до 01 січня 2013 року, залишаються дійсними і не потребують повторної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 405/3899/19та від 04 листопада 2021 року у справі № 927/934/20.
127. З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає помилковими посилання, зокрема, апеляційного суду як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, що на момент видачі оспорюваного будівельного паспорта право власності позивачки на 1/3 частку житлового будинку за адресою: 
АДРЕСА_1 не було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
128. Додатково колегія суддів зауважує, що сама по собі відсутність відомостей 
у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо зареєстрованого права власності позивачки як на частку житлового будинку, так і на частку земельної ділянки не спростовує протиправну видачу будівельного паспорта третій особі з порушенням пункту 2.1 Порядку у редакції на час видачі оспорюваного будівельного паспорта, а саме за відсутності засвідченої 
в установленому порядку згоди співвласників земельної ділянки (житлового будинку) на забудову.
129. Як зауважено Верховним Судом у змісті постанови від 29 вересня 2022року у справі №808/90/18 (адміністративне провадження № К/9901/8605/19): «повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати 
у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.»
130. З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій про те, що реконструкцію проведено ОСОБА_2 на підставі будівельного паспорта, який видано відповідно до вимог закону, оскільки ним було подано повний пакет документів, передбачений пунктом 2.1 Порядку у редакції, чинній на час видачі оспорюваного будівельного паспорта. Відтак, згідно з пунктом 2.4 Порядку, в уповноваженого органу містобудування були відсутні підстави для повернення поданого пакета документів, оскільки до заяви фактично не було додано згоди всіх співвласників як земельної ділянки, так і будинку.
131. Водночас вищевикладене не свідчить про неправильний висновок судів попередніх інстанцій за результатами вирішення спору з огляду на наступне.
132. Як встановлено судами попередніх інстанцій, будівельні роботи з реконструкції житлового будинку АДРЕСА_1 здійснювались ОСОБА_2 у період з 15 липня 2016 року по 11 жовтня 
2016 року. 
133. Як зауважено Великою Палатою Верховного Суду у змісті постанови 
від 15 травня 2019 року у справі № № 818/1129/18 (К/9901/62634/18) (провадження № 11-21апп19): «Отже, будівельний паспорт є документом, який містить дані містобудівних та архітектурних вимог індивідуального будівництва, на підставі якого у визначених законодавством випадках здійснюється будівництво. Разом з цим, будівельний паспорт не надає замовнику право на виконання підготовчих робіт та будівельних робіт, оскільки право на початок виконання підготовчих або будівельних робіт набувається на підставі поданого до уповноваженого органу повідомлення.
Водночас, за ч. 1 ст. 39 Закону № 3038-VI прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.
Частиною 5 ст. 39 вказаного Закону встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.
Крім того, відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Тобто, оскаржуваний будівельний паспорт вичерпав свою дію шляхом виконання, а тому його скасування не породжує жодних правових наслідків для ОСОБА_3 , оскільки у третьої особи ( ОСОБА_4 ) виникло право власності на вищезазначене нерухоме майно, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.»
134. Таким чином, враховуючи факт реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, тобто врахувавши факт прийняття та введення в експлуатацію об`єкта реконструкції в порядку, передбаченому пунктом 11 Порядку прийняття 
в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року, апеляційний суд обґрунтовано зауважив про безпідставність порушених перед судом вимог про визнання недійсним повідомлення про початок будівельних робіт від 15 липня 2016 року № КВ 062161970878 та декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта від 11 жовтня 
2016 року № НОМЕР_1 щодо об`єкта будівництва «Реконструкція індивідуального (садибного) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ».
135. Вищезазначене у своїй сукупності дає підстави для висновку, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 водночас неправильно встановили підстави для відмови у задоволенні останнього, оскільки оскаржуваний позивачкою будівельний паспорт вже вичерпав свою дію шляхом виконання, а відтак останній не породжує жодних правових наслідків для позивачки.
136. Водночас щодо мотивів відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про скасування реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт та скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
137. Велика Палата Верховного Суду розглядала вимогу про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації як належний спосіб захисту виключно за обставин, коли на відповідній ділянці заборонене будь-яке будівництво, крім гідротехнічних споруд (висновок, сформульований у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (пункт 63)).
138. За обставин справи, яка переглядається у касаційному порядку, судами попередніх інстанцій не було встановлено неможливість здійснення будівництва (реконструкції) на спірній земельній ділянці.
139. Більше того, вимога про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації було предметом розгляду Верховним Судом, за результатом якого касаційний суд у постановах від 05 червня 2024 року в справі 
№ 521/13158/19, від 28 серпня 2024 року в справі № 521/14346/20, від 14 лютого 2024 року в справі № 523/8263/20 дійшов висновку, що вимога про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації є неналежною та не відновлює право власника земельної ділянки.
140. Отже, з урахуванням висновків Верховного Суду, обставин справи, яка переглядається у касаційному порядку, а також заявлених позивачкою вимог про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, повідомлення про початок виконання будівельних робіт і будівельного паспорта, Верховний Суд вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні цих вимог.
141. Водночас Верховний Суд зауважує, що у задоволенні таких вимог слід було відмовити з підстав їх неналежності як способу захисту, оскільки їх задоволення не призводить до відновлення порушеного права позивачки.
142. З огляду на вищевикладене оскаржувані судові рішення підлягають зміні 
в мотивувальній частині шляхом викладення їх мотивів у редакції цієї постанови.
143. З урахуванням вищезазначеного доводи касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року знайшли часткове підтвердження при касаційному перегляді справи.
Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року
144. Як вбачається зі змісту касаційної скарги ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року, доводи останньої, у своїй більшості, зводяться до неврахування апеляційним судом майнового стану останньої при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, понесених третьою особою у зв`язку із апеляційним переглядом справи. 
145. Водночас такі посилання заявниці не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
146. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства 
є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
147. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку з реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору, припинення порушення прав й стримування від подання безпідставних позовів (скарг).
148. Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
149. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
150. Відповідно до частини дванадцятої статті 141 ЦПК України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.
151. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
152. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
153. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
154. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
155. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
156. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
157. Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 21 липня 2025 року у справі 
№ 909/399/24 (провадження № 12-37гс25) вказала наступне:
«- право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 ГПК України кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду;
- процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (постанови КГС ВС від 27 січня 2022 року у справі № 921/221/21 та від 31 травня 2022 року у справі № 917/304/21);
- заяву щодо вирішення питання про стягнення витрат необхідно залишити без розгляду, якщо докази були надані поза межами строку, без клопотання про поновлення цього строку та обґрунтування поважності причин його пропуску (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15ц);
- потрібно розрізняти наслідки несвоєчасного подання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду (постанова Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №161/5317/18)».
158. Аналогічні положення містяться у змісті частини восьмої статті 141, частини першої статті 246 ЦПК України.
159. Відтак, установивши, що третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , під час розгляду справи як у суді першої інстанції, так і під час її апеляційного перегляду заперечував проти задоволення позовних вимог, а також зважаючи на те, що представник ОСОБА_2 - адвокат Кравченко К. М., зробила відповідну заяву до закінчення судових дебатів 
у справі та у встановлений законом строк звернулася до суду із заявою про розподіл судових витрат, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування витрат, понесених її довірителем у суді апеляційної інстанції, за рахунок позивачки.
160. При цьому, як убачається зі змісту додаткової постанови Київського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року, суд апеляційної інстанції врахував докази, надані третьою особою на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 9 000,00 грн. Водночас, з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, складності справи, обсягу наданих послуг, витраченого адвокатом часу, а також фінансового стану позивачки, яка 
є непрацюючою пенсіонеркою з низьким рівнем доходу, малозабезпеченою особою, отримує субсидію та безоплатну правову допомогу, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви про відшкодування судових витрат та стягнення на користь третьої особи витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500,00 грн, що є розумною та співмірною сумою з огляду на обставини справи.
161. Більше того, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції щодо часткового врахування доводів позивачки про її скрутний майновий стан, оскільки повна відмова у відшкодуванні судових витрат, понесених третьою особою, суперечила б положенням частини дванадцятої статті 141 ЦПК України.
162. Відтак, з урахуванням результатів апеляційного перегляду справи та належного обґрунтування апеляційним судом розміру компенсації витрат третьої особи на професійну правничу допомогу з огляду на принципи пропорційності та співмірності, а також доводів заяви третьої особи про відшкодування цих витрат 
і заперечень позивачки, які зводяться до посилань на її скрутний матеріальний стан, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для скасування чи зміни оскаржуваної додаткової постанови Київського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року відсутні.
163. З урахуванням викладеного доводи касаційної скарги заявниці на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.
164. Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain», серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
165. ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236)).
166. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують 
у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі Проніна проти України (Pronina v. Ukraine, заява № 63566/00, § 23)). Оскаржувана додаткова постанова апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
167. Згідно із пунктами 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення а також скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
168. Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
169. За змістом статті 412 ЦПК України суд змінює судове рішення повністю або частково, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
170. Враховуючи вищенаведене, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 08 травня 2025 року в частині мотивів відмови у задоволенні вимог 
ОСОБА_1 необхідно змінити, шляхом зміни таких мотивів з урахуванням висновків, викладених у цій постанові Верховного Суду.
171. Більше того, з урахуванням установлених у справі обставин колегія суддів погоджується з висновками Київського апеляційного суду щодо наявності підстав для компенсації третій особі витрат на професійну правничу допомогу, а відтак касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану додаткову постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Щодо судових витрат
172. У змісті відзива на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Кравченко К. М., просила стягнути на користь свого довірителя витрати на правову допомогу у розмірі 12 000,00 грн, як такі, що були понесені у зв`язку із касаційним переглядом справи.
173. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних 
з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
174. Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, 
а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
175. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства 
є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
176. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку з реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору 
й стримування від подання безпідставних позовів (скарг).
177. Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
178. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
179. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
180. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
181. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
182. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
183. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
184. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
185. Правничу допомогу на стадії касаційного перегляду справи ОСОБА_2 надавала адвокат Кравченко К. М., яка діяла на підставі договору про надання правничої допомоги від 06 серпня 2025 року, додаткового договору № 1 до договору про надання правничої допомоги від 06 серпня 2025 року, датованого 
06 серпня 2025 року та ордеру про надання правничої допомоги від 09 серпня 
2025 року серія АА № 1611519.
186. До порушеного у змісті відзива клопотання про вирішення питання щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу представником ОСОБА_2 -адвокатом Кравченко К. М., долучено: договір про надання правничої допомоги 
від 06 серпня 2025 року, додатковий договір № 1 до договору про надання правничої допомоги від 06 серпня 2025 року, датований 06 серпня 2025 року, ордер про надання правничої допомоги від 09 серпня 2025 року серія АА № 1611519, акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги від 06 серпня 2025 року та Додаткового договору № 1 від 06 серпня 2025 року, квитанцію №59 від 06 серпня 2025 року про оплату консультації та складання відзива на касаційну скаргу на суму 12 000,00 грн.
187. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується 
з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі 
№ 922/1964/21.
188. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
189. Враховуючи складність справи, суть спору, результат касаційного перегляду справи, характер наданих послуг, розгляд справи у суді касаційної інстанції без участі сторін, участь представника ОСОБА_2 - адвоката Кравченко К. М., при розгляді справи у судах попередніх інстанцій та її обізнаність з правовою проблематикою у справі на стадії касаційного перегляду, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що співмірним, розумним та необхідним у межах перегляду цієї справи 
в суді касаційної інстанції є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн, який підлягає компенсації за рахунок 
ОСОБА_1 .
190. При цьому колегія суддів враховує майновий стан ОСОБА_1 , водночас зауважує, що відмова у задоволенні клопотання третьої особи про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції суперечить приписам частини дванадцятої статті 141 ЦПК України, про що вже зауважувалось колегією суддів.
191. Водночас, оскільки за наслідками касаційного перегляду справи Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для зміни рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року в частині мотивів їх ухвалення, а також залишення без змін додаткової постанови Київського апеляційного суду 
від 11 серпня 2025 року, новий розподіл судових витрат, понесених у судах попередніх інстанцій, не здійснюється.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1  рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року задовольнити частково.
2. Касаційну скаргу  ОСОБА_1  надодаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2025 рокузалишити без задоволення.
3. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 рокув частині мотивів відмови у задоволенні вимог  ОСОБА_1 змінити, виклавши їх мотивувальну частину щодо вказаної вимоги в редакції цієї постанови.
4. Додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року залишити без змін.
5. Стягнути з  ОСОБА_1  (РНКОПП: НОМЕР_2 ) на користь  ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) 4 000,00 грн (чотири тисячі гривень нуль копійок) витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий  Судді:	Є. В. Синельников   О. М. Осіян  Н. Ю. Сакара  В. В. Сердюк  В. В. Шипович