ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

19 березня 2026 року   місто Чернівці справа №725/7807/25
провадження №22-ц/822/378/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Височанської Н.К.
суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.
за участю секретаря судових засідань Факас А.В.
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
треті особі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Виконавчий комітет Новоселицької міської ради Чернівецького району Чернівецької області, як орган опіки та піклування

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 18 грудня 2025 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Скуляк І.А.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2025 року позивач  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення.
Посилався на те, що між ним та відповідачкою укладено шлюб 29 жовтня 2014 року, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №1915.
Від шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивач вказував, що протягом тривалого часу вони з відповідачкою не проживають разом, у них різні погляди на сімейне життя, відсутнє взаєморозуміння та взаємоповага, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин.
Вказав, що збереження сім`ї неможливе на сьогоднішній день шлюб носить формальний характер. 
Зазначив, що з моменту фактичного припинення шлюбних стосунків із відповідачкою, їх малолітній син проживає разом з ним на його самостійному вихованні та утриманні.
Вказав, що відповідачка немає можливості належним чином піклуватися про сина та бажає проживати за кордоном та не заперечує, щоб син проживав з батьком на його самостійному утриманні та вихованні.
Встановлення факту має для нього важливе юридичне значення, оскільки підтвердить статус «одинокого батька» і дасть можливість йому оформити документи щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків, змінити місце проживання дитини без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає разом із дитиною, користуватись гарантіями у сфері трудових відносин, реалізувати право одинокого батька на першочергове отримання житла.
Просив шлюб укладений між ним та відповідачкою розірвати, залишити на самостійному вихованні та утриманні з батьком малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та встановити факт, що батько ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , самостійно виховує та утримує малолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівців від 18 грудня 2025 року позов задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 29 жовтня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №1915.
Залишено на самостійному вихованні та утриманні батьком ОСОБА_1 неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Встановлено факт, що батько ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1816 грн. 80 коп.

Короткий зміст та узагальнені доводи вимог апеляційної скарги
Частково не погоджуючись із вказаним рішенням суду, зокрема в частині залишення проживати неповнолітньої дитини з батьком на самостійному утриманні та вихованні та в частині встановлення факту, що батько самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_4 сформував в системі «Електронний Суд» 12 січня 2025 року апеляційну скаргу на вказане рішення суду.
Вказав, що задовольняючи позовні вимоги позивача та встановивши факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини у позивача виникло право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та звернення до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та обов`язку ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянути відповідну заяву та оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі статті 23 Закону № 3543-XII.
Вважають, що дане рішення прямо впливає на права та обов`язки ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому виникає беззаперечне право на оскарження такого рішення в апеляційному порядку.
ІНФОРМАЦІЯ_1 не визнає позовних вимог позивача та заперечує проти них. Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
У СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Просили скасувати рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 18 грудня 2025 року у справі №725/7807/25 в частині залишення дитини проживати з батьком на його самостійному вихованні та утриманні та в частині встановлення факту, що батько самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову - за безпідставністю.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Вказав, що в ході судового розгляду позивач надав всі докази для встановлення обставин на яких ґрунтується його позов.
Син проживає разом з ним, що підтверджується укладеним між сторонами договором. 
Матір дитини проживає окремо і не приймає участі у вихованні сина.
Під час опитування дитини в суді першої інстанції було встановлено, що дитина хоче проживати з батьком, не бажає змінювати місце свого проживання, однак прагне підтримувати стосунки з матір`ю. 

Мотивувальна частина

Рух справи в апеляційному суді
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 13 січня 2026 року апеляційну скаргу залишено без руху.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 23 січня 2026 року відстрочено ІНФОРМАЦІЯ_1 сплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження у вказаній справі та матеріали цивільної справи витребувано із суду першої інстанції.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 03 лютого 2026 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Виконавчий комітет Маршинецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, та зобов`язано їх надати Чернівецькому апеляційному суду письмовий висновок про розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини та участі батьків у її вихованні.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 20 лютого 2026 року справу призначено до розгляду.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 18 березня 2026 року замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на Виконавчий комітет Новоселицької міської ради Чернівецького району Чернівецької області, як орган опіки та піклування.
16 березня 2026 року до Чернівецького апеляційного суду на виконання ухвали суду від 03 лютого 2026 року, надійшов лист Новоселицької міської ради, про те, що звернень щодо встановлення способу участі у вихованні та встановлення годин спілкування з дитиною від матері або батька до органу опіки та піклування не надходило. Вказали, про відсутність у них повноважень щодо надання висновку, оскільки в ході проведених розмов встановлено, що спору між батьками щодо виховання, утримання та проживання дитини немає. 

Межі розгляду справи
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
ІНФОРМАЦІЯ_1 оскаржує рішення суду першої інстанції в частині залишення дитини проживати з батьком на його самостійному вихованні та утриманні та в частині встановлення факту, що батько самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину, а тому згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України в апеляційному порядку в іншій частині рішення не переглядається.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, що сторони уклали шлюб, який зареєстрований 29 жовтня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №1915 (а.с.19).
Від шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.11).
14 серпня 2025 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір між батьками про утримання та визначення місця проживання дитини з батьком (а.с.13).
У відповідності до п.1.3. вказаного договору сторони домовились, що батько виховуватиме та повністю самостійно утримуватиме ОСОБА_3 до досягнення ним повноліття. Місце проживання дитини визначили з батьком. Мати не заперечує проти виховання та повного самостійного утримання дитини батьком (п.1.4. вказаного договору).
Згідно п.2.1. договору мати має право зустрічатися та спілкуватися з дитиною. 
Згідно п.3.2.1 договору мати зобов`язується піклуватися про дитину та спрямовувати виховання дитини в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Позиція апеляційного суду
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині що оскаржується та в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступних висновків.

Щодо розгляду справи за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання
У судове засідання позивач, відповідачка та представник третьої особи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку.
Конверт з судовою повісткою, направлений відповідачці ОСОБА_2 , повернутий до Чернівецького апеляційного суду з довідкою Укрпошти «Причина повернення: адресат відсутній за вказаною адресою».
Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України).
Отже, за наявності відмітки «адресат відсутній за вказаною адресою» - судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, а тому відповідачка вважається такою що повідомлена про розгляд справи належним чином.
Згідно із статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №755/20287/21.
Також, якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року в справі № 757/61314/18-ц, від 17 липня 2024 року в справі № 182/3021/21, від 25 червня 2024 року в справі № 496/5051/19 та інших.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд апеляційної інстанції вважає необхідним розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Щодо позовних вимог в частині залишення проживати дитину з батьком на його самостійному вихованні та утриманні та в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд першої інстанції задовольняючи позов в оскаржуваній частині виходив з того, що між батьками відсутній спір з приводу того з ким із батьків буде проживати дитина, обидві сторони справи згідні з тим, що дитина, після розірвання шлюбу залишається й надалі проживати разом із батьком та перебуватиме на його самостійному утриманні та вихованні, суд вважав, що жодних прав та обов`язків матері та дитини, не обмежено та не порушено і дане питання можливо вирішити одночасно із вимогою про розірвання шлюбу.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, рішення суду першої інстанції в частині що оскаржується не відповідає зазначеним вище вимогам, виходячи з наступного.
Заявляючи вимоги про залишення проживати дитини з батьком на його самостійному вихованні та утриманні та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, позивач послався на те, що постала необхідність юридичної фіксації цього факту з метою необхідності оформлення документів для реалізації соціальних гарантій.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21).
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому, позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19.
Отже, судовому захисту підлягає порушене право і таке порушення має бути обґрунтованим, а порушене право - реальним. Це означає, що праву позивача на звернення до суду за захистом порушеного права чи інтересу кореспондує обов`язок (у разі звернення до суду) обґрунтувати, у чому полягає порушене право і яким чином таке право має бути захищене (відновлене).
Наведене виснувано в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2026 року у справі №990/250/24.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин 1- 4 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною 5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої-третьої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Водночас у частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (див. постанову Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що вимога про залишення малолітньої дитини проживати разом з батьком на самостійному утриманні та вихованні та вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини підлягає задоволенню, оскільки спору між сторонами щодо місця проживання дитини немає, волевиявлення сторін по справі щодо участі у вихованні дитини викладене та підтверджується нотаріально завіреним договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, що міститься у матеріалах справи, а наданими суду доказами доведено, що у зв`язку із окремим проживанням матері від чоловіка та дитини, вихованням та утриманням останньої займається батько самостійно.
Однак, колегія суддів не погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції та вважає, що він зроблений без урахування наявних у справі доказів та обставин справи.
Так, в матеріалах справи є нотаріально посвідчений договір від 14 серпня 2025 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про утримання та визначення місця проживання дитини з батьком, встановлено порядок здійснення батьківських прав, за яким мати дитини має право брати участь у вихованні дитини, батько зобов`язаний не перешкоджати спілкуванню дитини з матір`ю, що підтверджує факт вирішення питання виховання дитини батьками спільно.
При цьому, навіть за умови того, що мати не бере участі у забезпеченні дитини та не надає матеріальну допомогу дитині, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду із позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Колегія суддів вважає, що позивачем не було надано суду доказів, які свідчать про проживання малолітньої дитини з позивачем на його самостійному вихованні та утриманні, не надано доказів що в питанні виховання чи утримання дитини матір не приймає участі чи умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу. Утримання та виховання дитини батьком є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.
Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що батько дитини самостійно несе витрати по його утриманню, так і доказів того, що матір дитини таких витрат не несе. Самі лише посилання позивача на вказані обставини не підтверджують факту самостійного утримання ним дитини.
Надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом із батьком, проте відсутні докази ухилення матері від участі від виховання дитини.
Та обставина, що мати дитини проживає окремо, не свідчить про те, що позивач самостійно виховує дитину і не позбавляє матір дитини батьківських прав і не залишає дитину без материнського виховання.
Сам факт проживання дитини з батьком не підтверджує факту самостійного виховання ним дитини.
З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє посилання заявника на те, що проживання дитини разом із батьком є підставою для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
Укладений між сторонами договір не підтверджує здійснення самостійного виховання та утримання позивачем, а лише підтверджує дотримання ним цих обов`язків відповідно до закону, оскільки цим договором визначені права та обов`язки обох сторін.
Крім цього, суд першої інстанції не врахував позицію представника служби у справах дітей Чернівецької міської ради, яка просила в задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем не надано доказів про створення належних побутових умов для проживання неповнолітньої дитини.
16 березня 2026 року до Чернівецького апеляційного суду на виконання ухвали суду від 03 лютого 2026 року, надійшов лист Новоселицької міської ради про неможливість подання висновку органу опіки та піклування про розв`язання спору між сторонами щодо їх участі у вихованні дитини, оскільки спір між сторонами відсутній.
Враховуючи наведені обставини та приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати їх малолітня дитина, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині залишення дитини проживати з батьком на його самостійному вихованні та утриманні та встановленні факту самостійного виховання та утримання батьком своєї дитини, оскільки мав ухвалити рішення про відмову у задоволенні цих вимог, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою з вказаного приводу.
Колегія суддів зауважує, що найвищим інтересам неповнолітніх дітей сторін відповідає спільна опіка (виховання та утримання) обома батьками, оскільки у матеріалах справи відсутні докази протилежного.
Проживання батьків окремо, визначення місця проживання дитини з батьком не можуть розцінюватися як самостійне виховання та утримання батьком дитини. Крім того, договір, укладений між сторонами, не підтверджує здійснення самостійного виховання та утримання позивачем дитини, а навпаки ним визначені права та обов`язки обох сторін.
Апеляційний суд погоджується з доводами апелянта, що позов в частині вимоги про залишення проживати дитини з батьком на самостійному утриманні та вихованні та в частині встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини у цій справі є штучним, з метою створення умов та обставин, які можуть бути підставою для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
За приписами ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, рішення суду в частині залишення проживати малолітньої дитини з батьком на його самостійному утриманні та вихованні та в частині встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком дитини підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову у цій частині.

Щодо розподілу судових витрат
Постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення (підпункту б пункту 4 частини 1статті 382 ЦПК України).
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Предметом позову у даній справі є три вимоги немайнового характеру: 1) розірвання шлюбу; 2) залишення дитини проживати з батьком на його самостійному вихованні та утриманні; 3) встановлення факту, що має юридичне значення.
За подання позову у цій справі підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3633 гривні 60 копійок (3 028,00 х 0,4 х 3).
Проте позивачем сплачено судовий збір у сумі 1 816 гривень 80 копійок.
Відповідно до частин першої, другої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції по суті спору переглядалося в частині двох позовних вимог: - залишення дитини проживати з батьком на його самостійному вихованні та утриманні; - встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем його неповнолітньої дитини, в зв`язку з чим недосплачений судовий збір у сумі 1 816 гривень 80 копійок підлягає стягненню в дохід держави, оскільки як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови у задоволенні вказаних двох позовних вимог слід відмовити.
За подання апеляційної скарги, з урахуванням її подачі в електронній формі, ІНФОРМАЦІЯ_1 повинен був сплатити судовий збір у сумі 2906,88 грн.
Разом з тим, ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 23 січня 2026 року апелянту було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у цій справі, а тому з позивача ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню 2906,88 грн. судового збору за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
За приписами ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову у цій частині.
Керуючись ст.ст.362, 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити. 
Рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 18 грудня 2025 року в частині залишення проживати малолітнього сина ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із його батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , на його самостійному вихованні та утриманні, та в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , малолітнього сина ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. 
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави недоплачений за подання позовної заяви судовий збір у сумі 1816 гривні 80 копійок. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2906,88 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови
Повний текст постанови складено 19 березня 2026 року.
Суддя-доповідач: Н.К. Височанська
Судді: М.І. Кулянда
О.О. Одинак