РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 285/7238/25
провадження у справі №2/0285/271/26
09 березня 2026 року       м. Звягель

Звягельський міськрайонний суд Житомирської області
у складі судді Помогаєва А.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
УСТАНОВИВ:
Представник ТОВ «Споживчий центр» звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 18375 грн.
В обґрунтування позову посилався на те, що 29.05.2025 між позивачем та відповідачем у порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію», був укладений електронний договір №29.05.2025-100001695. Відповідно до його умов ТОВ «Споживчий центр» надало ОСОБА_1  кредит у розмірі 1500 гривень, строком на 189 днів, з процентною ставкою 1% на день та комісією 7% від суми кредиту.
07.06.2025 сторони уклали додаткову угоду, якою збільшили суму кредиту до 3500 грн, шляхом надання додаткового траншу в сумі 2000 грн.
08.06.2025 сторони уклали додаткову угоду, якою збільшили суму кредиту до 4500 грн, шляхом надання додаткового траншу в сумі 1000 грн.
13.06.2025 сторони уклали додаткову угоду, якою збільшили суму кредиту до 6000 грн, шляхом надання додаткового траншу в сумі 1500 грн.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, виникла заборгованість у розмірі 18375 грн, що складається з наступного: 6000 грн. - тіло кредиту; 8115 грн - проценти; 420 грн - комісія за надання кредиту; 840 грн - додаткова комісія за обслуговування кредитної заборгованості; 3000 грн - неустойка.
Посилаючись на норми ЦК України та умови укладеного договору, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 18375 грн.
Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався.
Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав.
Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів у мережі Інтернет, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та їх змісту (прав та обов`язків).
Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.
Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом установлено, що 29.05.2025 між позивачем та відповідачем у порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію», був укладений електронний договір №29.05.2025-100001695. Відповідно до його умов ТОВ «Споживчий центр» надало ОСОБА_1  кредит у розмірі 1500 гривень, строком на 189 днів, з умовами про виплату відсотків, комісії та неустойки за порушення зобов`язань.
07.06.2025 сторони уклали додаткову угоду, якою збільшили суму кредиту до 3500 грн, шляхом надання додаткового траншу в сумі 2000 грн.
08.06.2025 сторони уклали додаткову угоду, якою збільшили суму кредиту до 4500 грн, шляхом надання додаткового траншу в сумі 1000 грн.
13.06.2025 сторони уклали додаткову угоду, якою збільшили суму кредиту до 6000 грн, шляхом надання додаткового траншу в сумі 1500 грн.
Переказ коштів на картковий рахунок відповідача підтверджується листами ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 30.12.2025.
Дослідивши правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, суд визнає обґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення заборгованості в сумі 14115 грн, що складається з тіла кредиту 6000 грн та процентів 8115 грн, розмір яких відповідає умовам договору та положенням чинного законодавства.
У задоволенні позовних вимог у частині стягнення неустойки в сумі 3000 грн суд відмовляє, з огляду на зміст п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо звільнення позичальника від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», введено воєнний стан, дію якого продовжено і він триває до теперішнього часу.
За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки в сумі 3000 грн не підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення комісії за видачу кредиту та обслуговування кредитної заборгованості суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту.
Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Як встановлено ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК Україниє обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року в справі №524/5152/15.
За таких обставин, умови кредитного договору щодо встановлення плати за послуги з надання кредиту і відповідно сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту є нікчемними з моменту укладення договору, а відтак відсутні підстави визнати ОСОБА_1 боржником за цими платежами, що свідчить про безпідставність заявлених у цій частині вимог, які не підлягають задоволенню.
У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, згідно ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача відшкодування витрат зі сплати судового збору пропорційно частині задоволених вимог - у сумі 1860,80 грн.
Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81,141, 259, 263-265 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» ЄДРПОУ 37356833) заборгованість за кредитним договором №29.05.2025-100001695 від 29.05.2025 у сумі 14115 гривень.
Відмовити у задоволенні позовних вимог у частині стягнення решти нарахованої заборгованості.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» ЄДРПОУ 37356833) відшкодування судових витрат у сумі 1860 гривень 80 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, якщо апеляційна скарга не була подана. У випадку оскарження - рішення набирає законної сили за наслідками апеляційного провадження.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Житомирського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання копії рішення.

Суддя А.В. Помогаєв