Номер провадження: 22-ц/813/1388/26 
Справа № 509/4580/21
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Сєвєрової Є.С. (суддя – доповідач),
Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М., 
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідач –  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 вересня 2025 року у складі судді Бочарова А.І., 
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2021 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та витребування майна. 
Свої вимоги позивач мотивує тим, що 17 березня 2020 року, було придбано для потреб родини автомобіль Сірий Mitsubishi Outlender (бензин), 2016 року випуску, Тип: Легковий, VIN: НОМЕР_1 , об`єм двигуна: 2378 л., який було зареєстровано на ім`я дружини ОСОБА_2 . Позивач виїжджаючи на заробітки, лишив даний автомобіль в користуванні родини, оскільки його дружина в час його відсутності лишалася одна з їх маленькою донькою. 
За час відсутності позивача, його дружина відчужила даний автомобіль ОСОБА_3 , чим порушила право власності позивача, без його згоди відчуживши спільне сумісне майно подружжя і розпорядившись його правом власності, чим порушила непорушність конституційних норм щодо права особи на розпорядження майном яке є у власності на свій розсуд.. 
Первинні редакції позову згодом уточнено (а.с. 104), остаточні вимоги обґрунтовано порушенням прав співвласника на спільне майно подружжя, оскільки відчуження відбулося без письмової нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників – позивача (ч. 3 ст. 65 СК України; ч. 2–4 ст. 369, ст. 215 ЦК України), з подальшим витребуванням майна у набувача (ст. 388 ЦК України) та застосуванням реєстраційних наслідків недійсності (ст. 216 ЦК України).
Позивач вказує, що відповідачами порушено його майнові права як співвласника майна, а тому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №5142/2021/2674539 укладений 13.07.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та поновити попередню державну реєстрацію автомобіля: Сірий Mitsubishi Outlender (бензин), 2016 року випуску, Тип: Легковий, VIN: НОМЕР_1 , об`єм двигуна: 2378 л. Витребувати автомобіль: Сірий Mitsubishi Outlender (бензин), 2016 року випуску, Тип: Легковий, VIN: НОМЕР_1 , об`єм двигуна: 2378 л., у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Позиція відповідачів в суді першої інстанції
У відзиві на позовну заяву, ОСОБА_2 просила відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що продаж автомобілю було здійснений відповідачкою в інтересах сім`ї та на потреби сім`ї, а саме на утримання себе під час догляду за дитиною до 3-річного віку та самої дитини, так як відповідачка залишалася без засобів для існування та проживання та даний факт відповідачка не приховувала від позивача, адже він достеменно був обізнанний про її скрутне положення і навмисно ніяк не допомагав. Крім того, як зазначає ОСОБА_2 , покупець автомобілю за Договором купівлі – продажу від 13.07.2021, відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, так як він не був обізнаний, що транспортний засіб це спільна сумісна власність подружжя, адже проживає він в іншій області – Чернігівська область, Козелецький район, смт. Десна, який жодним чином не знайомий з позивачем та не мав будь – яких відносин із відповідачкою та взагалі із їх сім`єю, одже не знав і не міг знати про те, що автомобіль належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що відповідачка перед укладенням договору, не отримала згоду на це другого подружжя не міг знати і не знав, так як відповідачка була власницею автомобілю, вони погодили ціну, яка відповідала стану автомобіля та його комплектуванню. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя. Такі правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15; від 07 жовтня 2015 року у справі№ 6-1622цс15; від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1568цс15; від 27 січня 2016 року у справі № 6- 1912цс15 та від 05 липня 2017 року у справі № 6-1743цс16. Враховуючи позицію Відповідача2 ОСОБА_3 , який підтверджує свою необізнаність про спільну сумісну власність подружжя, - вважати, що він при укладенні спірного договору діяв недобросовісно є таким, що не відповідає дійсності, оскільки відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14- 325цс18), відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. 
У відзиві на позовну заяву, ОСОБА_3 просив відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки вважає себе добросовісним набувачем; «низьку» ціну пояснює поганим технічним станом авто.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено: визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5142/2021/2674539 від 13 липня 2021 року, укладений у ТСЦ № 5142 МВС (МРЕО-2) м. Одеси між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , щодо автомобіля Mitsubishi Outlander, 2016 року випуску, бензин, сірий, VIN: НОМЕР_1 , об`єм 2378 см?; витребувано у ОСОБА_3 та передано ОСОБА_1 автомобіль Mitsubishi Outlander, 2016 року випуску, бензин, сірий, VIN: НОМЕР_1 , об`єм 2378 см?; скасовано реєстраційні дії/записи, вчинені внаслідок укладення договору № 5142/2021/2674539 від 13.07.2021, та поновлено попередній реєстраційний запис щодо спірного транспортного засобу у порядку, визначеному законодавством. Заходи забезпечення позову залишені чинними до повного фактичного виконання цього рішення суду. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 : судовий збір — у розмірі 1362,00 грн., витрати на правничу допомогу — 43 000, 00 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що встановивши відсутність згоди позивача на відчуження спірного майна під час укладення оспорюваного договору, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, як того вимагає частина третя статті 65 СК України, суд дійшов висновку про недійсність цього правочину з підстав, передбачених статтями 203, 205, 215 ЦК України. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відповідачами не доведено правомірність відчуження спірного автомобіля та не підтверджено наявність обставин, які могли б виправдати відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого співвласника. Натомість позивач надав достатні, належні та допустимі докази, які у своїй сукупності підтверджують порушення його прав як співвласника та обґрунтовують застосування наслідків, передбачених статтями 215, 216, 369 та 388 ЦК України. За таких обставин, враховуючи обґрунтованість позовних вимог, суд дійшов висновку про їх задоволення.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду,  ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачка довела та надала докази її намагань належним способом захистити свої права як матері та права дитини, але всі ці процеси тривали занадто довго, що змусило її продати автомобіль в інтересах сім`ї та на потреби сім`ї, а саме на утримання себе під час догляду за дитиною до 3-річного віку та догляду дитини. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя. Такі правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15; від 07 жовтня 2015 року у справі№ 6-1622цс15; від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1568цс15; від 27 січня 2016 року у справі № 6- 1912цс15 та від 05 липня 2017 року у справі № 6-1743цс16. 
Так, відповідач ОСОБА_3 , покупець за Договором купівлі-продажу від 13.07.2021 надав пояснення у відзиві, що є добросовісним набувачем, не був обізнаний, що транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, проживає він в іншій області – Чернігівська область, Козелецький район, смт. Десна, не мав ніяких відносин із Відповідачкою та Позивачем, не знав і не міг знати, що автомобіль належить подружжю на праві спільної сумісної власності, Відповідачка була власницею автомобілю, вони погодили ціну, яка відповідала стану автомобіля на той час та його мінімальному комплектуванню. Відчужене без письмової згоди одного з подружжя спільне майно іншим з подружжя не витребовується у добросовісного набувача (ВС/КЦС у справі № 755/20923/14-ц від 03 травня 2018р.) При цьому, відсутність згоди одного з подружжя на відчуження спільного майна сама по собі не може бути підставою для визнання договору недійсним – інший з подружжя в такому випадку має право на компенсацію вартості своєї частки (ВСУ у справі №6-1587цс16).
Також як зазначає ОСОБА_2 , договірні відносини між відповідачами у даній спарві - покупцем і продавцем автомобілю - є добровільними, оскільки вони базуються на взаємній згоді сторін укласти угоду купівлі-продажу відповідно до статей 633, 641, 655 Цивільного кодексу України, а не на примусі. Сторони самостійно визначають умови договору, права та обов`язки, а також ціну предмету договору. 
Зауважує, що роздруковані скріншоти листування у месенджері «Вайбер», долучені позивачем не встановлюють його учасників та може бути прийнятий як доказ у сукупності з іншими доказами, яких позивачем не представлено. Так, Верховний Суд послідовно додержується правової позиції про те, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Суд першої інстанції оцінив співвідношення договірної вартості відчуження за наданими позивачем скріншотами сервісу «Автономери», що не може бути доказом вартості автомобілю, який відчужила відповідачка. Під час судового розгляду, який тривав з 02.09.2021, позивач не звернувся з клопотанням про призначення оціночної експертизи вартості автомобілю, на який заходами забезпечення позову накладено арешт, який знаходиться у добросовісного набувача – учасника даної справи відповідача ОСОБА_3 , але позивач не скористався своїм правом та не надав належні докази вартості автомобілю.
Доводи скарги також мотивовані тим, що спірний автомобіль придбаний в період шлюбу, є неподільною річчю, спільне користування якою є неможливим, а тому у відповідності до вимог ч. 2 ст. 71 СК України, таке майно присуджується одному з подружжя зі стягненням вартості його половини на користь іншого з подружжя. Таким чином, в даному випадку у позивача виникло право на відшкодування компенсації вартості Ѕ частки спірного автомобіля MITSUBISHI OUTLANDER. З огляду на вищенаведене та на вимоги чинного законодавства щодо поділу майна подружжя, - відсутність письмової згоди позивача на відчуження автомобіля та не заявлення вимог щодо отримання грошової компенсації за автомобіль у вигляди Ѕ частини від вартості вказаної в договорі купівлі-продажу транспортного засобу від 13.07.2021 (25400,00 грн), не є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання договору недійсними, оскільки в даному випадку правовою практикою передбачено звернення до суду з вимогою про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину автомобіля та з вимогою про отримання грошової компенсації за відчужене рухоме майно, яке було відчужене не в інтересах сім`ї. Відповідачка надала докази того факту, що відчуження відбулося саме в інтересах сім`ї та на потреби сім`ї, на утримання 6-місячної за віком дитини та самої відповідачки під час догляду за дитиною до 3-річного віку, так як позивач її з дитиною покинув без засобів для існування та проживання. 
Крім того, позивачем не представлено було належних доказів витрат, а саме: опис виконаних робіт акт здачі та прийому виконаних робіт, підписаний обома сторонами, квитанції про сплату, додаткові угоди, вартість години роботи адвоката відповідно Договору №24/08/2021 від 24.08.2021, який представлено до позовної заяви, різниться за сумою із розрахунком виконаних робіт від 16.08.2023, а також строк дії Договору №24/08/2021 від 24.08.2021 про надання правової допомоги за п.5.2 вважається дійсним до 24.08.2022, крім того, остаточний розрахунок виконаних робіт адвоката від 16.10.2023 жодним доказом не підтверджено, заяви в поліцію про вчинення кримінального правопорушення не долучені та з ними сторона відповідача не ознайомлювалася, 3 години на написання даної заяви нічим не підтверджені, 7 годин на поїздки до суду нічим не підтверджені, сума години адвоката в розмірі 3000 грн. жодним доказом не обґрунтована.

Позиція позивача та іншого відповідача в суді апеляційної інстанції
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись її необґрунтованість, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 02.09.2025 без змін та вирішити питання про судові витрати позивча у зв`язку з поданням цього відзиву. Зазначає, що апеляційні доводи, не спростовують установлених судом першої інстанції юридично значимих обставин і не доводять неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права. Ключовим у справі є те, що спірний автомобіль був набутим у період шлюбу, а тому на момент набуття діє презумпція спільної сумісної власності; сама по собі реєстрація транспортного засобу та оформлення свідоцтва про реєстрацію на одного з подружжя не змінює правового режиму майна і не доводить особистої приватної власності іншого з подружжя без належних і допустимих доказів. Відповідачка не надала таких доказів, натомість суд першої інстанції обґрунтовано виходив із правового статусу позивача як співвласника та з необхідності дотримання вимог закону щодо розпорядження спільним майном. Доказова база переписки має підвищену вагу з огляду на те, що відповідачка у судовому засіданні 16.08.2023 особисто підтвердила факт ведення переписки та не заперечувала проти долучення відповідних матеріалів до справи. У цьому ж засіданні відповідачка заявляла про наявність свідків і просила відкласти розгляд для їх виклику, однак у подальшому жодних обіцяних заяв/пояснень свідків так і не подано, що свідчить про відсутність реального доказового підтвердження її версії подій. Вирішальним є також те, що відчуження автомобіля як цінної речі вимагало письмової згоди другого з подружжя/співвласника. Верховний Суд прямо констатує, що автомобіль є цінною річчю, а його продаж можливий за наявності письмової згоди другого з подружжя (Постанова Верховного Суду України від 29 травня 2025 року у справі № 642/7544/21). Суд першої інстанції перевірив цей аспект належним чином: за матеріалами, отриманими на запит суду, відсутні документи, що підтверджують згоду ОСОБА_1 на відчуження. Отже, відповідачка діяла без необхідних повноважень на розпорядження часткою співвласника, що є самостійною і достатньою підставою для визнання правочину недійсним. Економічна та фактична нелогічність «продажу» полягає в тому, що автомобіль, придбаний за значну суму (16 000 доларів США), а було «продано» за явно заниженою ціною 25 400 грн; при цьому оформлення відчуження через сервісний центр передбачає технічну придатність транспортного засобу, що суперечить доводам про «поганий стан» та підсилює висновок про фіктивність/удаваність угоди. Долучені фото, скріншоти та дані з відкритих баз (які надав позивач у першій інстанції) підтверджують, що автомобіль був у користуванні відповідачки, істотних підстав для такого заниження ціни не наведено.
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

Явка сторін в суді апеляційної інстанції 
В судове засідання, призначене на 05.02.2026 сторони не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи, заяв про відкладення розгляду справи не надали.
Від ОСОБА_2  в електронній формі через підсистему «Електронний суд» і «Електронний кабінет» 04.02.2026 надійшла заява, у якій скаржниця просить суд розгляд апеляційної скарги провести за її відсутності та відсутності її представника, а апеляційну скаргу задовольнити у повному обсязі.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_2 підлягає задоволенню. 

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Встановлено, що 17 березня 2020 року, було придбано автомобіль Сірий Mitsubishi Outlender (бензин), 2016 року випуску, Тип: Легковий, VIN: НОМЕР_1 , об`єм двигуна: 2378 л., з номерними знаками НОМЕР_2 , який було зареєстровано на ім`я дружини ОСОБА_2 . 
На час купівлі вищевказаного автомобіля позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у шлюбі.
13 липня 2021 року спірний автомобіль: Сірий Mitsubishi Outlender (бензин), 2016 року випуску, Тип: Легковий, VIN: НОМЕР_1 , об`єм двигуна: 2378 л., відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №5142/2021/2674539 було продано відповідачкою ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_3 за 25 400 гривень 00 коп.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі
Встановлено, що спір, який виник між сторонами, що стосується транспортного засобу марки автомобіль Сірий Mitsubishi Outlender (бензин), 2016 року випуску, Тип: Легковий, VIN: НОМЕР_1 , об`єм двигуна: 2378 л., який було придбано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу, що знаходився в їх спільній власності, та який було продано згідно договору купівлі-продажу №5142/2021/2674539 транспортного засобу від 13 липня 2021 року ОСОБА_2 – ОСОБА_3 .
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частинами першою, другою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 5 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Частиною третьою статті 61 СК України визначено, що, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частин другої, третьої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
В той же час, у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
У справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року вказує, що поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду, ухвалюючи постанову від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), переглянула наведений вище правовий висновок, сформулювала інший правовий висновок щодо застосування тих самих норм права у подібних правовідносинах. З урахуванням конкретизації цього правового висновку Велика Палата Верховного Суду визначила, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Таким чином, предметом доведення у цій справі є та обставина, що ОСОБА_3 знав, що транспортний засіб є спільним майном подружжя, та що відсутня згода іншого співвласника на відчуження цього майна.
Однак відповідні обставини судом першої інстанції не встановлені.
У справі, яка переглядається, встановлено, що спірний автомобіль придбаний в період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. Позивач був співвласником спірного автомобіля, оскільки він перебував у спільній сумісній власності колишнього подружжя.
З урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про належність спірного транспортного засобу до спільної сумісної власності подружжя.
Зазначені висновки відповідають нормам матеріального права та не заперечувалися сторонами.
Проте, на момент вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу продавець повинен був повідомити покупцю, що транспортний засіб перебуває у спільній сумісній власності подружжя, діючи як доброчесний і розсудливий учасник договірного процесу, який повинен був дотриматися певного стандарту порядної поведінки та розумну обачність, укладаючи договір купівлі-продажу транспортного засобу без згоди ОСОБА_1 , втім доказів виконання цього обов`язку матеріали справи не містять.
За обставинами справи, встановленими судом апеляційної інстанції, ОСОБА_3 не міг знати про те, що транспортний засіб належить подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, самостійно дізнатися про цей факт ОСОБА_3 не мав можливості. 
Зокрема, як зазначав ОСОБА_3 у своєму відзиві на позовну заяву, він проживає в Чернігівській області Козелецькому районі, смт. Десна, він не був знайомий з ОСОБА_5 , ніколи не бачив та не знайомий з її чоловіком ОСОБА_1 , а тому він не знав і не міг знати про те, що автомобіль належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що ОСОБА_2 не отримала згоду на це у свого чоловіка (а.с. 96-97). 
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження недобросовісності поведінки ОСОБА_3 .
Апеляційний суд звертає увагу, що обов`язок доказування наявності недобросовісної поведінки контрагента лежить на позивачеві. Оскільки позовна заява та матеріали справи не містять належних доводів та доказів недобросовісної поведінки ОСОБА_3 , тому не доведені підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 13 липня 2021 року.
Підсумовуючи викладене, апеляційний суд дійшов переконання, що контрагент ОСОБА_3 позбавлений можливості отримати інформацію щодо наявності спільної сумісної власності на транспортний засіб. Сам транспортний засіб був зареєстрований саме за ОСОБА_2 . Наведене підтверджує добросовісність контрагента за оспорюваним договором купівлі-продажу транспортного засобу.
Також, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №5142/2021/2674539 від 13 липня 2021 року, заявивши при цьому вимоги про витребування спірного автомобіля з володіння ОСОБА_3 , тобто звернувся до суду, зокрема, з віндикаційним позовом.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
У пунктах 22, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.
У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
У пункті 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначено, що вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).
Апеляційним судом встановлено, що набувачем спірного автомобіля є ОСОБА_3 , який набув право власності на транспортний засіб на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №5142/2021/2674539 від 13 липня 2021 рокута є добросовісним набувачем.
Стверджувати про обізнаність ОСОБА_3 про відсутність згоди ОСОБА_1 на відчуження автомобіля, як наслідок, його недобросовісність під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, не можна.
Спірний автомобіль вибув з володіння ОСОБА_2 з її волі, а тому не підлягає витребуванню у добросовісного набувача.
Власник речі (у цьому випадку автомобіля) несе ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його володіння з його волі, а тому правовий механізм, передбачений статтею 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 є помилковими.
Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях роз`яснював, що при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та витребування майна.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 є доведеною, а тому вона підлягає задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . 

Розподіл судових витрат 
Відповідно до ст. 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 було сплачено судовий збір в сумі 1089,60 грн. (а.с. 241), які підлягають стягненню з позивача на її користь. 

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити. 
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 вересня 2025 року скасувати, ухвалити нове.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та витребування майна відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1089 гривень, 60 копійок. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 06.03.2026

Головуючий       Є.С. Сєвєрова

Судді:   С.О. Погорєлова

О.М. Таварткіладзе