ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4818/26 Справа № 210/4053/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Коваль Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/4053/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідачка -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2026 року, яка постановлена суддею Коваль Н.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 13 лютого 2026 року, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Криворізького районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя. 
Позивач ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення цього позову, в обґрунтування якої зазначив, що відповідачка вживає заходів до приховування їх спільного рухомого майна, а саме одного з автомобілів CITROEN C3 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , який вона, без згоди з ним і в тайні від нього, вивезла за кордон у ФРН, Німеччину, систематично використовує юридичні механізми (довіреності, розірвання договорів), для того щоб завдати йому як найбільшої шкоди, у зв`язку з чим вважає, що існує загроза вчинення будь-яких дії від відповідачки відносно спірних автомобілів, що, в подальшому, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду відносно спірних автомобілів.
Посилаючись на викладене, просив суд вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на автомобілі VOLKSWAGEN TRANSPORTER (VIN: НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_4 ) та CITROEN C3 (VIN: НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 ); заборонити відповідачці та будь-яким третім особам (в тому числі за довіреностями), вчиняти будь-які дії щодо відчуження, перереєстрації, застави або зняття з обліку вказаних ТЗ та визначити місце зберігання автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_4 , адресу фактичного проживання позивача ( АДРЕСА_1 , та передати вказаний автомобіль на відповідальне зберігання позивача.
Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2026 року  у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову та вжити заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спільне сумісне майно: автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER (VIN: НОМЕР_3 , д.н. НОМЕР_4 ) та автомобіль CITROEN C3 (VIN: НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 ), заборони відповідачці та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо відчуження, перереєстрації, застави або зняття з обліку вказаних транспортних засобів, передання позивачу ( ОСОБА_1 ) на відповідальне зберігання автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER (д.н. НОМЕР_4 ) за адресою його фактичного проживання: АДРЕСА_1 , із правом користування, але без права відчуження, зобов`язавши позивача забезпечити його цілісність.
Апеляційна скарга мотивована тим, що обраний вид забезпечення позову, відповідає критерію співмірності із заявленими позовними вимогами та є наявні підстави для застосування заходів забезпечення позову в обраний позивачем спосіб. Так, відповідачка фізично вивезла об`єкт поділу (CITROEN C3) за кордон і цілеспрямовано приховує його від судового експерта, унеможливлюючи встановлення його дійсної вартості, що свідчить про намір відповідачки приховати майно та уникнути справедливого поділу. 
Суд помилково ототожнив поняття «визнання права спільної власності» та «відсутність спору щодо поділу майна». Те, що відповідачка на словах не заперечує спільний статус автомобілів, не скасовує того факту, що між сторонами триває гострий судовий спір щодо розміру компенсації (оскільки вартість автомобілів є різною).
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у Постанові від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17, умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду. Обґрунтованим припущенням у цій справі є доведена позивачем сукупність фактів: перебування відповідачки та автомобіля CITROEN C3 поза межами юрисдикції України, ухилення відповідачки від надання автомобіля для проведення судової експертизи, вчинення відповідачкою інших недобросовісних дій щодо позивача (протиправне зняття з реєстрації місця проживання, відключення електроенергії за місцем проживання позивача, що підтверджено доданими до заяви Актами та листами).
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачка ОСОБА_2 зазначає, що у заяві про забезпечення позову від 10.02.2026 позивач ОСОБА_1 чітко описує що він користується автомобілем VOLKSWAGEN TRANSPORTER, який фактично знаходиться у його володінні в Україні, а у відповідачки за кордоном в Німеччині автомобіль CITROEN C3. Обидва транспортні засоби були придбані під час шлюбу та зареєстровані на відповідачку. Вона не надавала згоди на обмін транспортних засобів та заперечує проти такого обміну. Фактично позивач постійно користувався автомобілем Volkswagen Transporter, у той час як вона користувалася автомобілем Citroen. Вважає, що вона має повне право надати альтернативну оцінку автомобіля в Німеччині, де він фактично експлуатується, з урахуванням його технічного стану та ринкових умов.
Просить суд: визнати що автомобілі куплені у шлюбі між сторонами - VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_4 , і CITROEN C3 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , є спільною сумісною власністю подружжя, розділити спірне майно, визнавши за ОСОБА_1 право власності на автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_4 , а за ОСОБА_2 право власності на автомобіль CITROEN C3 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , стягнути з позивача ОСОБА_1 компенсацію за автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_4 у розмірі 27 789 гривень 61 копійка на користь відповідачки.
Позивачем ОСОБА_1 надано відповідь на відзив.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, відповідачку ОСОБА_2 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвалу суду, в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав. 
Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1  про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено достатніх підстав які б свідчили, що не вжиття відповідних заходів забезпечення позову може утруднити чи взагалі унеможливить виконання судового рішення. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст.ст. 1, 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України та цього Кодексу.
Статтею 149 ЦПК України передбачено, що за заявою учасників справи суд має право вжити заходи забезпечення позову, передбачені статтею 150 цього Кодексу.
Під забезпеченням позову розуміється вжиття судом передбачених законом заходів, які створюють реальну гарантовану можливість для виконання в майбутньому рішення по справі, в разі задоволення заявленого позову.
При цьому, забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.
Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.
Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.
При цьому, відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування, обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Як роз`яснено в п.п. 4, 7, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Згідно з ч.1 п.1-10 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Судам слід ураховувати, що, у справах окремих категорій, позови можна забезпечувати за допомогою спеціальних заходів, які регулюються нормами відповідних законів.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі
№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Як вбчається зі змісту позову ОСОБА_1 , між сторонами виник спір щодо автомобілів VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_4 , та CITROEN C3 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , які позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя, розділити спірне майно, припинити право спільної сумісної власності на вказані автомобілі та стягнути з відповідачки компенсацію за автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, державний номер НОМЕР_4 .
Тобто, предметом позовних вимог ОСОБА_1 фактично є залишення у його власності транспортного засобу VOLKSWAGEN TRANSPORTER, державний номер НОМЕР_4 , та стягнення з відповідачки ОСОБА_3 компенсації вартості спільного сумісного майна.
При цьому, сторонами визнається, що автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, державний номер НОМЕР_4 , на теперішній час фактично перебуває у користуванні позивача у справі, а автомобіль - CITROEN C3 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , у користуванні відповідачки ОСОБА_2 .
Разом з тим, позивачем ОСОБА_1 не наведено жодних обставин, які свідчать про можливе утруднення виконання рішення суду, у випадку задоволення його позовних вимог, а припущення останнього щодо приховування відповідачкою майна не підтверджене матеріалами справи. 
Твердження позивача ОСОБА_1 про те, що заходи забезпечення позову слід вжити через ухилення відповідачки від проведення автотоварознавчої експертизи автомобіля CITROEN C3 2011 року випуску, колегія суддів не приймає до уваги, як такі, що не мають правового значення для вирішення питання про забезпечення позову та підлягають з`ясуванню при призначенні відповідної судової автотоварознавчої експертизи.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з дотриманням норм матеріального та без порушення норм процесуального законодавства, яке призвело до постановлення помилкової ухвалу, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 квітня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: