КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження 
№ 22-ц/824/6561/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2026року  місто Київ
справа № 753/18826/25

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Таргоній Д.О., Голуб С.А.
за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1  - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2025року, ухвалене під головуванням судді Комаревцевої Л.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації та припинення права власності на майно,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив:
стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири    АДРЕСА_1 у сумі  2 088 500 грн., що згідно з курсом НБУ на дату оцінки складає еквівалент 50 005,86 доларів США, припинивши право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку вказаної квартири.
В мотивування вимог посилався на те, що з 08 серпня 1998 року він та  ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 жовтня 2023 року.
Вказував, що за період перебування у шлюбі, сторонами за договором купівлі-продажу №1565/6/3/23 від 04 липня 2016 року було придбано у спільну часткову власність по 1/2 частинікожному двокімнатну квартиру   АДРЕСА_1 , загальною площею 68,5 кв.м.
Зазначав, що згідно висновку про вартість об`єкта оцінки, 2-кімнатної квартири, за адресою:    АДРЕСА_2 , її ринкова вартість складає 4 177 000 грн.
Посилався на те, що оскільки спірна квартира є неподільною річчю, оскільки її неможливо поділити в натурі без втрати її цільового призначення, а тому належним способом захисту вважає припинення його права на 1/2 частину квартири та стягнення з відповідача компенсації за його частку.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2025 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача  ОСОБА_1  - ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
В мотивування вимог апеляційної скарги посилалася на те, що в даній справі позивачем заявлено вимоги про припинення його права власності на частку в квартирі  АДРЕСА_1 зважаючи на неподільність квартири із стягненням на його користь з ОСОБА_3  грошової компенсації вартості цієї частки згідно із звітом про ринкову вартість. 
Вказувала, що пред`являючи позов за ст.364 ЦК України позивач фактично погоджується на отримання грошової компенсації, а відтак висновки суду першої інстанції про відсутність згоди на отримання грошової компенсації не відповідають ані дійсним фактичним обставинам у справі, ані нормам матеріального права.
Зазначала, що   ОСОБА_1  є позивачем у справі 753/18826/25, а   ОСОБА_3 - відповідачем, однак у вступній та резолютивній частині оскаржуваного судового рішення вказано навпаки «позовні вимоги за позовною заявою ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації та припинення права власності на майно - залишити без задоволення», що свідчить про невиконання судом першої інстанції завдань цивільного судочинства в контексті звернення до суду особи за захистом (фактично спір за позовною заявою ОСОБА_1 не вирішено), а отже - порушення норм процесуального закону.
Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. 
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, з 08 серпня 1998 року ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 жовтня 2023 року.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №423086890 від 17 квітня 2025 року, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 68,5 кв.м належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частині ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки, 2-кімнатної квартири, загальною площею 68,50 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 станом на 24 липня 2025 року її ринкова вартість складає 4 177 000 грн.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що оскільки спірна квартира є неподільною річчю, її неможливо поділити в натурі без втрати її цільового призначення, а тому належним способом захисту вважає припинення його права на 1/2 частину квартири та стягнення з відповідача компенсації за його частку. 
Заперечуючи проти позову, відповідач вказувала на те, що позовні вимоги порушують її права відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.356 ЦК України. Зазначала, що у випадку примусового продажу квартири порушуватимуться права дітей; вона не надавала згоду щодо викупу частки, а позивач примушує до цього в судовому порядку, це є тягарем для неї, оскільки спірна квартира є єдиним місцем її проживання та дітей, присудження компенсації порушуватиме баланс інтересів.
Так, згідно зі статтями 69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до частини першої статті 71 СК майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).
При вирішенні спору про поділ майна суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя, і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
Таким чином поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК), або ж реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
У даній справі ставиться питання про стягнення з ОСОБА_3  на користь позивача грошовоїкомпенсації вартості 1/2 частки квартири   АДРЕСА_1 у сумі 2 088 500 грн., припинивши право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку вказаної квартири.
Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно із ч.1 ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Положеннями статті 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
Приписи статті 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Водночас у статті 365 ЦК України визначено по суті зворотній механізм, а саме припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників: право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Отже, і стаття 364, і стаття 365 ЦК України визначили механізми припинення для одного чи декількох співвласників частки у праві на об`єкт спільної сумісної власності, і такий механізм залежить від правового результату, якого хоче досягнути співвласник, який ініціює вирішення спору.
Аналіз наведених приписів ЦК України дає підстави для висновку, що як механізм, визначений статтею 365 ЦК, для якого законодавець визначив умови застосування, так і механізм, встановлений статтею 364 ЦК, з урахуванням урегульованих у пункті 6 статті 3 ЦК засад справедливості, добросовісності та розумності, повинен враховувати певні критерії, які спонукають суд під час вирішення спорів, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, враховувати баланс інтересів сторін.
У спірних правовідносинах підлягають застосуванню висновки Великої Палати Верховного Суду наведені у постанові від 10 грудня 2025 року у справі №466/2128/23.
Так, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час вирішення спорів за вимогою одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні, яким є житло, шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, підлягає врахуванню майновий стан відповідача (відповідачів), а саме можливість сплатити компенсації вартості частки, право позивача на яку припиняється та передається відповідачу (відповідачам), та чи не призведе виконання відповідного рішення про стягнення компенсації до звернення стягнення на ту частку, право на яку передано іншим співвласникам відповідним судовим рішенням (пункт 76).
Присудження компенсації на користь одного співвласника вартості його частки з інших співвласників за умови неможливості виділу її у натурі з неподільної речі не може відбуватися, якщо виконання такого рішення призведе до звернення стягнення на цю ж річ, яка є єдиним житлом (пункт 77).
Таким чином, встановлення обставин, які стосуються можливості сплатити компенсацію вартості частки та втрати єдиного житла, впливає на правильність вирішення спору.
Аналогічний висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 06 березня 2026 року у справі №296/2109/23.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не зазначалося, що відповідач має інше житло.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначала, що вона не має можливості сплатити грошову компенсацію відповідачу за його частку у квартирі, а відсутність у неї коштів на виконання рішення у разі задоволення даного позову може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу квартири та відповідно позбавлення її та дітей єдиного житла.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому, позивач не довів, що відповідач має фінансову можливість сплатити грошову компенсацію в розмірі 2 088 500 грн.
Колегія суддів звертає увагу на те, що присудження за рішенням суду грошової компенсації частки позивача ОСОБА_1 з відповідача ОСОБА_3 , яка сплатити таку компенсацію неспроможна та визнання за останньою всупереч її волі права власності на частку позивача є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншого співвласника, що суперечить вимогам статті 319 ЦК України та принципу пропорційності цивільного судочинства, і є порушенням розумного балансу приватних інтересів.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлений позивачем спосіб захисту прав суперечить ст.364 ЦК України, оскільки компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
При цьому, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що саме позивач, як співвласник пред`являючи позов за ст.364 ЦК України фактично погоджувався на отримання грошової компенсації, а відтак висновки суду першої інстанції про відсутність згоди на отримання грошової компенсації не відповідають нормам матеріального права.
Крім того, як вбачається з резолютивної частини рішення судом першої інстанції зазначено, що: «Позовні вимоги за позовною заявою ОСОБА_3 стягнення грошової компенсації та припинення права власності на майно - залишити без задовлення». 
Тобто судом не взято до уваги, що  ОСОБА_1  є позивачем у справі 753/18826/25, а ОСОБА_3 - відповідачем.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , однак з помилкових мотивів, отже судове рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови та викладенням абзацу першого резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації та припинення права власності на майнозалишити без задоволення».
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови та виклавши абзац перший резолютивної частини рішення в наступній редакції.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації та припинення права власності на майно залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст рішення складено 23 квітня 2026 року.

Головуючий:

Судді: