Справа № 703/2712/21 
1-кп/703/107/26 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2026 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі: 
головуючого-судді ОСОБА_1 , 
з участю секретарів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
прокурорів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сміла кримінальне провадження № 12021255350000061 від 2 лютого 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Сміла Черкаської області, зареєстрованої і проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, з повною загальною середньою освітою, неодруженої, має на утриманні неповнолітню дитину, несудимої, у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, 

у с т а н о в и в :

ОСОБА_7 31 січня 2021 року близько 23 год, перебуваючи біля фонтану по вул. Незалежності, 37 в м. Сміла Черкаської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, умисно нанесла ОСОБА_8 не менше 9 (дев`яти) ударів в область голови, спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді синців верхньої повіки лівого ока, лобу зліва і справа та лівої виличної області, садна обличчя та суцільного синця повік правого ока із раною нижньої повіки, які, згідно з висновком експерта №05-6-01/036 від 08.02.2021, за ознакою короткочасного розладу здоров`я, відносяться до категорії легких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
В судовому засіданні обвинувачена винуватою себе визнала повністю, наведені в обвинувальному акті обставини вчинення кримінального проступку підтвердила і пояснила, що дійсно, перебуваючи взимку 2021 року (точної дати вже не пам`ятає) в темну пору доби біля фонтана по вул. Незалежності в м. Сміла, нанесла декілька ударів кулаками рук по обличчю ОСОБА_9 . Про вчинене шкодує та щиро кається.
На підставі ч.3 ст.349 КПК України, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів, стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються. Судом з`ясовано, що обвинувачена та інші учасники правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позицій немає. При цьому, суд обмежився допитом обвинуваченої та дослідив документи, які характеризують її особу. Розгляд провадження провадився відносно обвинуваченої в межах пред`явленого їй обвинувачення. При встановлених обставинах, оцінюючи зібрані докази, суд вважає, що винуватість обвинуваченої у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання її винуватою.
Це узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Таким чином, за вказаних обставин ОСОБА_7 вчинила кримінальний проступок, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки вона умисно заподіяла потерпілому легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Прокурор, в судових дебатах, просив призначити обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. 
Суд враховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки, як самого кримінального правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості у суспільстві.
За змістом статей 50, 65 КК України та п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003, особі, яка вчинила 
кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості кримінального правопорушення. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженої особи.
У судовому засіданні обвинувачена свою вину визнала у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаялася, висловила жаль з приводу вчиненого та свою готовність нести відповідальність за кримінальний проступок, що свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з її вини. Її позиція щодо повного визнання вини і надання детальних показань щодо вчиненого у судовому засіданні є послідовною.
При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що засноване на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що обвинувачений визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
На підставі вищевикладеного, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєне кримінальне правопорушення призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, особу обвинуваченої, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченої, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу у межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України.

Призначення ОСОБА_7 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.
Суд наголошує, що призначення покарання здійснюється на підставі внутрішнього переконання судді і оцінки особистості обвинуваченої з метою досягнення саме мети, визначеної ст. 50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженою, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.
Обвинувачена ОСОБА_7 з 25 листопада 2021 року по 22 січня 2026 року перебувала у розшуку (ухвала Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25.11.2021), тому положення ч. 2 ст. 49 КК України про її звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, не підлягають застосуванню. 
Підстав для застосування положень статей 69, 75 КК України чи приписів ст. 69-1 КК України до обвинуваченої суд не вбачає у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці правові норми можуть бути застосовані. 
Процесуальні витрати відсутні.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.
Речові докази відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. 349, 368-371,372-374 КПК України, суд,-

з а с у д и в :

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), визнати винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і призначити їй покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. 
На вирок можуть бути подані апеляції до Черкаського апеляційного суду через міськрайсуд протягом 30 днів з моменту його проголошення. 

Головуючий: ОСОБА_1