ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

06 березня 2026 року	Справа №160/26385/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін в письмовому провадженні у м. Дніпрі адміністративну справу № 160/26385/25 за позовом керівника Криворізької південної окружної прокуратури ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної державної адміністрації – військової адміністрації, треті особи: Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, Управління культури, туризму, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

16.09.2025 року керівник Криворізької південної окружної прокуратури Бурчик Юрій Віталійович звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної державної адміністрації – військової адміністрації, яка полягає у невжитті заходів щодо реєстрації права державної власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт культурної спадщини місцевого значення «Успенська церква» (охоронний номер 282), розташовану за адресою: вул. Державна, 45, с. Андріївка Криворізького району Дніпропетровської області; зобов`язати Дніпропетровську обласну державну адміністрацію – військову адміністрацію вчинити дії щодо реєстрації права державної власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт культурної спадщини місцевого значення «Успенська церква» (охоронний номер 282), розташовану за адресою: вул. Державна, 45, с. Андріївка Криворізького району Дніпропетровської області.
В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що Дніпропетровською обласною державною адміністрацією - військовою адміністрацією не вживаються дієві та належні заходи, які б у повній мірі забезпечили виконання вимог чинного законодавства, захисту, збереження та відновлення пам`ятки місцевого значення, зокрема шляхом реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на зазначений об`єкт культурної спадщини місцевого значення, що свідчить про її тривалу бездіяльність. Таким чином, відсутність належного оформлення права власності на об`єкт культурної спадщини місцевого значення «Успенська церква» створює низку серйозних негативних наслідків, зокрема унеможливлює забезпечення відповідального управління, фінансування та реставрації пам`яток, підвищує ризик її фізичного занепаду, ускладнює захист у разі посягань, знижує туристичну й культурну цінність регіону, а також сприяє безвідповідальності з боку органів влади, що загалом загрожує втраті об`єктів історичної спадщини.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.09.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/26385/25. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
08.10.2025 року від Дніпропетровської обласної державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що до Переліку пам`яток архітектури, які не підлягають передачі у постійне користування релігійним організаціям, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 05 квітня 1991 № 83 (втратила чинність 14.02.2002) пам`ятку національного значення «Успенська церква» не внесено. Відповідно до розпорядження голови Дніпропетровської облдержадміністрації від 05.11.2013 № Р-940/0/3-13 «Про спеціально уповноважений орган з охорони культурної спадщини облдержадміністрації» департамент культури, туризму, національностей та релігій облдержадміністрації визначено спеціально уповноваженим органом з охорони культурної спадщини. У свою чергу управління культури, туризму, національностей та релігій облдержадміністрації, як уповноважений орган з охорони культурної спадщини на виконання пункту 4 Наказу Міністерства культури України від 27.06.2019 № 501 листом від 30.09.2019 № 1992/0/161-1- надало Міністерству культури України перелік об`єктів культурної спадщини відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом України “Про охорону культурної спадщини” та не включених до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
13.10.2025 року позивачем до суду надано відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 року відмовлено в задоволенні клопотання Дніпропетровської обласної державної адміністрації про розгляд в загальному позовному провадженні адміністративної справи № 160/26385/25.
30.12.2025 до суду від Управління культури, туризму, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації надійшли пояснення.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Розпорядженням голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації №158-р від 12.04.1996 «Про затвердження Переліку пам`яток архітектури та містобудування місцевого значення Дніпропетровської області» до Переліку пам`яток архітектури та містобудування місцевого значення Дніпропетровської області включено пам`ятку архітектури культурної спадщини місцевого значення «Успенська церква» (охоронний номер 282), що розташована за адресою: с. Андріївка, вул. Державна, б. 45, Криворізького району Дніпропетровської області. 
Рішенням Карпівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області №1406 від 11.07.2024 року «Про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна (культової споруди), розташованого на території Карпівської сільської ради для подальшого набуття права власності» вирішено взяти на облік безхазяйне нерухоме майно – культову споруду (будівля релігійної організації) загальною площею 250,7 кв.м., розташованого за адресою: Дніпропетровська обл., с. Андріївка, вул. Державна, 45.
З листа регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях від 25.04.2024 року №05-09-01326 вбачається, що відомості про нерухоме майно, зокрема Свято-Успенський храм (кінець XIX ст.) за класифікаційним угрупуванням: 1272 – «Будівлі для культової та релігійної діяльності» відповідно до Класифікатора державного майна, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 15.03.2006 №461, за місцезнаходженням: Дніпропетровська область. Криворізький район. с. Андріївка, вул. Державна (Жовтнева), 45, від суб`єктів управління до Фонду державного майна України з метою внесення до Єдиного реєстру об`єктів державної власності не надавалися.
14.08.2025 року Дніпропетровська обласна військова адміністрація листом № 3717/0/526-25 на лист Криворізької південної окружної прокуратури № 57-5541/ВИХ-25, зокрема щодо реєстрації права державної власності на пам`ятку культурної спадщини місцевого значення “Успенська церква”, охоронний № 282 повідомлено, що до Переліку пам`яток архітектури, які не підлягають передачі у постійне користування релігійним організаціям, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 05 квітня 1991 № 83 (втратила чинність 14.02.2002) пам`ятку культурної спадщини місцевого значення “Успенська церква”, охоронний № 282, не внесено. Відповідно до вимог статті 17 Закону України “Про охорону культурної спадщини” пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Згідно із вимогами пункту 1 частини першої статті 6 Закону України “Про охорону культурної спадщини” до повноважень органів охорони культурної спадщини обласних державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить здійснення контролю за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини. Взяття облдержадміністраціями на баланс пам`яток культурної спадщини на передбачено законодавством у сфері охорони культурної спадщини. Також щодо культової споруди, розташованої за адресою: Дніпропетровська обл., Криворізький район, Карпівська сільська територіальна громада, с. Андріївка, вул. Державна, будинок, 45, повідомлено, що Дніпропетровською облдержадміністрацією заходи, направлені на скасування запису від 23.04.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна (закінчений будівництвом об`єкт, будівля), розташованого за адресою: Дніпропетровська обл., Криворізький район, Карпівська сільська територіальна громада, с. Андріївка, вул. Державна, будинок, 45 або повідомлення про свої права на вищевказану будівлю не вживалися.
Позивач, вважаючи бездіяльність відповідача щодо невжиття заходів щодо реєстрації права державної власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкти культурної спадщини місцевого значення, звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
У відповідності до норм Закону України «Про прокуратуру» прокурор одержує передбачену законом можливість захищати права та інтереси не конкретного державного органу, а дещо абстрактні інтереси держави, що в широкому сенсі можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів і являти собою потребу в здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих, зокрема, на гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, а також охорону землі, лісів, водойм як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання, в тому числі, й територіальних громад.
У рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 зазначено, що із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні також послалася на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, згідно з яким Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, зокрема, зазначив, що за змістом частини третьої статті 23 Закону № 1697-VІІ прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.
Враховуючи, що інтереси держави до цього часу залишаються не захищеними, наявні підстави для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах.
За змістом статті 13 Конституції України, частини 2 статті 324 Цивільного кодексу України, частини 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Частинами 4, 5 статті 54 Конституції України закріплено, що культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.
Відповідно до статті 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки. Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України «Про охорону культурної спадщини».
Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 №1805-ІІІ (Закон №1805-ІІІ).
Об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою.
Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
За визначеннями у статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини; об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;
нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності;
пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України;
охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини.
Частиною 1 статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» встановлено, що пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Цивільний кодекс України та Закон України «Про охорону культурної спадщини» визначають особливий правовий режим власності на культурні пам`ятки, який включає положення щодо контролю за їх збереженням та встановлює вимоги до їх власників, щодо їх збереження.
Конвенція про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини 1972 року, ратифікована Указом Президії Верховної Ради УРСР від 04.10.1988 відзначає в преамбулі, що пошкодження або зникнення будь-яких зразків культурної цінності чи природного середовища є згубним збідненням надбання всіх народів світу.
Стаття 1 вказаної Конвенції визначає, що під «культурною спадщиною» розуміються, зокрема, твори архітектури. Відповідно до статті 4 Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини 1972 року кожна держава - сторона цієї Конвенції визнає, що зобов`язання забезпечувати виявлення, охорону, збереження, популяризацію й передачу майбутнім поколінням культурної і природної спадщини, що зазначена у статтях 1 і 2, яка перебуває на її території, покладається насамперед на неї.
Частинами 1 та 2 статті 3 Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи встановлено, що кожна Сторона зобов`язується: вживати правових заходів для охорони архітектурної спадщини; за допомогою таких заходів і діючих в кожній державі або кожному регіоні процедур, забезпечити охорону пам`яток, архітектурних ансамблів та визначних місць. Частина друга статті 4 цієї ж Конвенції визначає, зокрема, що кожна Сторона зобов`язується запобігати спотворенню, руйнуванню або знищенню об`єктів спадщини, що охороняються.
Відповідно до частин першої - третьої статті 10 Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи кожна Сторона зобов`язується прийняти комплексну політику збереження архітектурної спадщини, яка: передбачає охорону архітектурної спадщини як одну з головних цілей планування забудови міської та сільської територій, а також забезпечує врахування цієї вимоги на всіх етапах розробки планів розвитку територій та виконання процедур видання дозволів на проведення робіт; заохочує програми реставрації та підтримання в належному стані архітектурної спадщини; розглядає збереження та освоєння архітектурної спадщини і освітницьку діяльність, пов`язану з нею, як один з головних напрямів політики в галузі культури, охорони навколишнього середовища і загального планування.
Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства» від 19.09.2013 Україною ратифіковано Рамкову конвенцію Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства.
Відповідно до преамбули до Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства Сторони цієї Конвенції, у тому числі й Україна, наголошуючи, зокрема, на значенні й потенціалі розумного використання культурної спадщини як ресурсу сталого розвитку та якості життя в постійно мінливому суспільстві, посилаючись на різні документи Ради Європи, особливо на Європейську культурну конвенцію (1954 року), Конвенцію про охорону архітектурної спадщини Європи (1985 року), Європейську конвенцію про охорону археологічної спадщини (переглянуту) (1992 року) та Європейську ландшафтну конвенцію (2000 року), домовилась: визнавати індивідуальну та колективну відповідальність стосовно культурної спадщини; наголошувати на тому, що збереження культурної спадщини та її стале використання спрямовані на розвиток людського потенціалу та якості життя; уживати необхідних заходів для застосування положень Конвенції щодо:- ролі культурної спадщини у створенні мирного та демократичного суспільства, а також у процесах сталого розвитку культурного різноманіття та сприяння йому;- найліпшої ефективної реалізації повноважень усіх відповідних громадських, інституційних та приватних учасників (пункти "b", "c", "d" статті 1 Конвенції).
Згідно із статтею 5 Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства Сторони зобов`язуються, зокрема: визнавати громадський інтерес до культурної спадщини відповідно до її значення для суспільства; підвищувати цінність культурної спадщини через її виявлення, вивчення, тлумачення, захист, збереження та представлення; сприяти захистові культурної спадщини як важливого фактору для спільних цілей сталого розвитку, культурного різноманіття й сучасної творчості; визнавати цінність культурної спадщини, яка знаходиться на територіях під їхньою юрисдикцією, незалежно від її походження; розробляти інтегровані стратегії для сприяння виконанню положень цієї Конвенції (пункти "a", "b", "e", "f", "g" цієї статті Конвенції).
Таким чином, охорона нерухомих об`єктів культурної спадщини в Україні є одним з головних завдань держави. Пріоритетність цього завдання закріплена в національному законодавстві на рівні конституційних норм та законів, визначена у міжнародних актах, ратифікованих Україною, які є невід`ємною частиною національного законодавства.
Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, Верховного Суду у постанові від 12.12.2023 у справі № 380/13557/21, постанові від 06.08.2024 у справі №160/17086/23.
Кабінет Міністрів України 28 березня 2025 року ухвалив Стратегію розвитку національної культурної спадщини на період до 2035 року. Цей документ передбачає комплексний підхід до збереження та популяризації історичних і культурних об`єктів, включаючи цифровізацію архівних матеріалів, реставрацію пам`яток архітектури та створення нових механізмів фінансування сфери культури. Також стратегією передбачено заходи щодо підвищення ролі культурної спадщини у формуванні національної ідентичності й сприяння міжнародному співробітництву у сфері захисту історичних пам`яток
Історико-культурна спадщина, розташована на території Криворізького району Дніпропетровської області, є невід`ємною частиною культурної спадщини Дніпропетровської області і частиною культурного надбання України. 
Так, пам`ятку архітектури - «Успенська церква» (охоронний номер 282) Розпорядження голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації №158-р від 12.04.1996 взято під державну охорону. 
За приписами частини 2 статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим. 
Водночас, до 1991 року державна власність не розподілялась на загальнодержавну та комунальну власність. Такий різновид державної власності як власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність) був визначений частиною першою статті 19 Закону СРСР від 6 березня 1990 року «Про власність» та статтею 31 Закону Української РСР від 7 лютого 1991 року «Про власність». 
7 грудня 1990 року був прийнятий Закон України № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», за приписами ч.4 ст. 7 якого до комунальної власності належить майно, яке передається безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, майно, яке створюється і купується органами місцевого самоврядування за рахунок належних їм коштів, а також майно, перелік якого встановлено Законом про власність.
На виконання постанов Верховної Ради УРСР від 8 грудня 1990 року «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування» та від 26 березня 1991 року «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність», Кабінетом Міністрів України 5 листопада 1991 року прийнято постанову № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», якою також затверджено перелік державного майна України, що передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).
Підставою для набуття державного майна України у комунальну власність, був, зокрема, Закон Української РСР «Про власність» і постанова Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 року.
Згідно статті 35 Закону Української РСР «Про власність» об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.
Абзацами першим, другим пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що з набранням чинності цим Законом (12 червня 1997 року) майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст.
Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи.
Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, держава в особі органів, передбачених в ст. 17 вищенаведеного Закону, є належним власником культових будівель і майна. Державні органи мають право володіти, користуватися і розпоряджатися цими будівлями і майном, а також вчиняти щодо цих майнових об`єктів будь-які дії, що не суперечать закону.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.01.2025 у справі №620/16668/23, від 16.01.2025 у справі №620/2325/24, від 05.12.2023 у справі № 907/315/19, від 19.02.2020 у справі № 910/3044/18, від 20.05.2020 у справі №911/1603/19, від 05.02.2019 у справі № 918/553/16, від 05.06.2019 у справі № 922/1669/18.
Частиною 2 статті 1, статті 4 Закону Української РСР від 13 липня 1978 року № 3600-IX «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» (втратив чинність 12 липня 2000 року одночасно з набранням чинності Законом України «Про охорону культурної спадщини») усі пам`ятки історії та культури, які знаходяться на території Української РСР, охороняються державою.
Пам`ятки історії та культури перебувають у власності держави, а також колгоспів, інших кооперативних організацій, їх об`єднань, інших громадських організацій і в особистій власності громадян.
Всі виявлені на території Української РСР об`єкти, що становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність і не мають власника або власник яких невідомий чи в силу закону втратив на них право, переходять у власність держави, якщо інше не передбачено законом.
Стосовно пам`ятки архітектури - «Успенська церква» (охоронний номер 282), як до 1991 року, так і в подальшому й станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин, відсутні відомості щодо власника такої культової споруди та нерухомого об`єкта культурної спадщини. Наявності правовстановлюючих документів на вказаний об`єкт нерухомого майна не встановлено. Державна реєстрація речових прав на такий об`єкт у встановленому законом порядку не проведена. 
Беручи до уваги вищенаведене, слід зауважити, що пам`ятка архітектури місцевого значення «Успенська церква» (охоронний номер 282), яка знаходиться за адресою: вул. Державна, 45, с. Андріївка, Криворізького району, Дніпропетровської області, в силу закону належить до об`єктів державної власності. 
Суд зазначає, що правовий статус об`єкту – «Успенська церква» (охоронний номер 282), визначено законодавством, а отже вона повинна перебувати виключно у державній власності. 
Таким чином, у відповідності до положень ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Держава в особі органів, в даному випадку – Дніпропетровської обласної державної адміністрації – військової адміністрації, передбачених ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», є належним власником культових споруд і майна. 
Виходячи з положень статті 39 Закону України «Про охорону культурної спадщини», право власності на пам`ятку архітектури місцевого значення покладає на власника прямий та безумовний обов`язок за власні кошти забезпечувати її захист, збереження, утримання, використання, консервацію, реставрацію, ремонт, реабілітацію, пристосування, музеєфікацію, зокрема за умовами, передбаченим в охоронному договорі на пам`ятку культурної спадщини. 
Водночас, частиною 1 статті 182 Цивільного кодексу України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. 
Як встановлено частиною 4 статті 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. 
Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. 
Статтею 2 зазначеного Закону визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно – єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. 
Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. 
Згідно з частиною 1 статті 5 Закону у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. 
Враховуючи вищенаведені правові норми, пам`ятка архітектури місцевого значення «Успенська церква», за відсутності правовстановлюючих документів щодо іншого власника належать до об`єктів державної власності. Держава в особі уповноважених органів Дніпропетровської обласної державної адміністрації військової адміністрації, є належним власником культової споруди, а право на її володіння, користування та розпорядження здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства. 
Однак матеріали справи не містять правовстановлюючих документів щодо власника пам`ятки архітектури - «Успенська церква».
Державна реєстрації речових прав на вказаний об`єкт у встановленому законом порядку не проведена.
Отже, слід зауважити, що пам`ятка архітектури місцевого значення «Успенська церква» (охоронний номер 282), в силу закону належить до об`єкту державної власності. Так, правовий статус об`єкта «Успенська церква», визначено законодавством, а отже вона повинна перебувати виключно у державній власності.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної державної адміністрації – військової адміністрації, яка полягає у невжитті заходів щодо реєстрації права державної власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт культурної спадщини місцевого значення «Успенська церква» (охоронний номер 282), розташовану за адресою: вул. Державна, 45, с. Андріївка Криворізького району Дніпропетровської області та зобов`язати Дніпропетровську обласну державну адміністрацію – військову адміністрацію вчинити дії щодо реєстрації права державної власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт культурної спадщини місцевого значення «Успенська церква» (охоронний номер 282), розташовану за адресою: вул. Державна, 45, с. Андріївка Криворізького району Дніпропетровської області.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням з`ясованих обставин, досліджених матеріалів справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. 
Враховуючи, що позивачем понесені судові витрати лише зі сплати судового збору, відтак підстави для розподілу судових витрат відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 134, 139, 143, 241, 243, 252 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

УХВАЛИВ:

Позов керівника Криворізької південної окружної прокуратури Бурчика Юрія Віталійовича (50000, Дніпропетровська обл., м Кривий Ріг, вул. Свято-Миколаївська, 27, ЄДРПОУ 02909938) до Дніпропетровської обласної державної адміністрації - військової адміністрації (49004, м. Дніпро, просп. Олександра Поля, буд. 1, ЄДРПОУ 00022467), треті особи: Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, Управління культури, туризму, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної державної адміністрації – військової адміністрації, яка полягає у невжитті заходів щодо реєстрації права державної власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт культурної спадщини місцевого значення «Успенська церква» (охоронний номер 282), розташовану за адресою: вул. Державна, 45, с. Андріївка Криворізького району Дніпропетровської області.
Зобов`язати Дніпропетровську обласну державну адміністрацію – військову адміністрацію вчинити дії щодо реєстрації права державної власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт культурної спадщини місцевого значення «Успенська церква» (охоронний номер 282), розташовану за адресою: вул. Державна, 45, с. Андріївка Криворізького району Дніпропетровської області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська