Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків 
23 квітня 2026 р. № 520/28106/25 
Суддя Харківського окружного адміністративного суду Шляхова О.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої особи ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Відділу освіти Харківської районної державної адміністрації (вул. Космічна, буд.82, м. Південне, Харківський р-н, Харківська обл., 62461, код ЄДРПОУ 02146191), Міністерства освіти і науки України (просп. Берестейський, буд. 10, м. Київ, 01135, код ЄДРПОУ 38621185) Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (вул. Інститутська, буд. 21/8, м. Київ, 01008, код ЄДРПОУ 21661556), Освітнього омбудсмена України (Львівська площа, буд. 14А, м. Київ, 04053, код ЄДРПОУ 43200222), треті особи: Комунальний заклад "Солоницівський ліцей №3" Солоницівської селищної ради (вул. Енергетична, буд.4, с-ще Солоницівка, Харківський р-н, Харківська обл., 62370, код ЄДРПОУ 22661825), Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр освіти "Оптіма" (бульв. Гавела Вацлава, буд.81, кв.32, м. Київ, 03126, код ЄДРПОУ 39382856) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
У С Т А Н О В И В:
Позивач - ОСОБА_1 в інтересах малолітньої особи ОСОБА_2 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Відділу освіти Харківської районної державної адміністрації, що полягала у тривалому незабезпеченні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 права на освіту, та зобов`язати Відділ освіти Харківської районної державної адміністрації в межах компетенції захистити немайнові права батька та дитини щодо забезпечення ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 права на здобуття загальної середньої освіти;
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства освіти та науки України, що полягала у тривалому незабезпеченні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 права на освіту, та зобов`язати Міністерство освіти та науки України в межах компетенції захистити немайнові права батька та дитини щодо забезпечення ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 права на здобуття загальної середньої освіти;
- визнати протиправною бездіяльність Освітнього омбудсмена України, що полягала у тривалому незабезпеченні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 права на освіту, та зобов`язати Освітнього омбудсмена України в межах компетенції захистити немайнові права батька та дитини щодо забезпечення ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 права на здобуття загальної середньої освіти;
- визнати протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, що полягала у тривалому незабезпеченні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 права на освіту, та зобов`язати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в межах компетенції захистити немайнові права батька та дитини щодо забезпечення ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 права на здобуття загальної середньої освіти;
- стягнути солідарно з Відділу освіти Харківської районної державної адміністрації, Міністерства освіти та науки України, Освітнього омбудсмена України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на захист інтересів якого діє його батько ОСОБА_1 , завдану моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачами допущена протиправна бездіяльність, що полягає у тривалому незабезпеченні ОСОБА_2 права на освіту, що у свою чергу зумовлює відповідачів в межах наданих компетенції захистити немайнові права батька та дитини щодо забезпечення ОСОБА_2 права на здобуття загальної середньої освіти.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2026 відкрито спрощене провадження у вказаній адміністративній справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву, позивачу - відповідь на відзив.
Міністерством освіти та науки України подано відзив на позов, в якому просить у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 в інтересах малолітньої особи ОСОБА_2 до Міністерства освіти і науки України відмовити в повному обсязі.
Представником позивача надано відповідь на відзив, в яких підтримав вимоги позовної заяви та просив суд задовольнити позовні вимоги. 
Відповідач, Освітній омбудсмен України у відзиві на позов просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, зауважує, що звернення позивача належним чином розглянуто та надано вичерпну відповідь, з урахуванням фактичних обставин справи та здійснено аналіз практики застосування законодавства з цього питання.
Представником позивача надано відповідь на відзив, в яких підтримав вимоги позовної заяви та просив суд задовольнити позовні вимоги.
Щодо заявленого представником позивача клопотання залишити без розгляду відзив Освітнього омбудсмена України у зв`язку із порушенням вимог частини четвертої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України. Суд зауважує, що відповідачем надані докази відправлення відзиву та докази отримання представником позивача, а отже відсутні підстави для залишення вказаного документу по суті без розгляду. 
Відповідач, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини у поданому відзиві зазначає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а отже відсутні підстави для їх задоволення. 
Представником позивача надано відповідь на відзив, в яких підтримав вимоги позовної заяви та просив суд задовольнити позовні вимоги.
Відповідач, Відділ освіти Харківської районної державної адміністрації та треті особи правом на подання відзиву, правом на надання пояснень не скористалися. 
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши викладені сторонами обставини справи та надані на їх підтвердження докази, суд прийшов до наступного. 
З наявних доказів, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був здобувачем освіти комунального закладу "Солоницівський ліцей № 3" Солоницівської селищної ради.
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до керівництва закладу освіти із заявою про видачу особової справи учня ОСОБА_2 для переведення до іншого закладу освіти - ТОВ "Центру освіти "Оптіма".
Водночас, мати ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , подала до закладу освіти заяву із запереченнями проти переведення сина до іншого закладу освіти.
Відповідно до висновку Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області від 09 лютого 2022 року № 02-22/577 батькам рекомендовано до вирішення питання в судовому порядку без згоди одного з батьків не вчиняти дій, які суперечать інтересам іншого з батьків, що стосується навчання, лікування, виховання дітей.
Відповідно до рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 23 травня 2023 року у справі № 619/4208/21, залишеним в подальшому без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року та постановою Верховного Суду від 24 липня 2024 року, місце проживання ОСОБА_2 визначено разом з матір`ю.
Враховуючи такі обставини, керівництво комунального закладу "Солоницівський ліцей № 3" Солоницівської селищної ради відмовило ОСОБА_1 у видачі особової справи учня для його переведення до іншого закладу освіти.
20 вересня 2024 року до освітнього омбудсмена надійшло звернення ОСОБА_1 , зареєстроване за № 24-8316, щодо відмови керівництва комунального закладу "Солоницівський ліцей № 3" Солоницівської селищної ради у відрахуванні з закладу освіти сина заявника - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 надано відповідь № 24/2391-03 від 21.10.2024, у якій зауважено, що станом на сьогодні відсутні положення законодавства, які б врегульовували питання вирішення батьками суперечностей про місце навчання дитини. Водночас, беззаперечною є рівність прав батьків у вихованні дитини. А отже, при наявності спору між батьками щодо закладу освіти, в якому продовжуватиме навчання їхня дитина, переведення дитини до іншого закладу освіти за заявою лише одного з батьків порушуватиме права іншого з батьків, а також рекомендовано звернутися до органу опіки та піклування або до суду для вирішення питання переведення дитини до іншого закладу освіти.
Крім того, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надійшли заяви позивача про переведення дитини позивача до іншого закладу освіти від 20.09.2024 (вхідний №Щ-36107.3/24 від 26.09.2024 та № Щ-38821.3/24 від 17.10.2024.
З наданих доказів, заяви позивача від 20.09.2024 (вхідний № Щ-36107.3/24 від 26.09.2024 та № Щ-38821.3/24 від 17.10.2024) відповідачем розглянуто та листом від 28.10.2024 № 65153.4/Щ-36107.3/24/48.1 надано відповідь.
Надаючи правову оцінку спірному рішенню, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України до обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини належить, зокрема, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя.
Відповідно до статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Відповідно до частини 2 статті 55 Закону України "Про освіту" батьки здобувачів освіти мають право: обирати заклад освіти, освітню програму, вид і форму здобуття дітьми відповідної освіти.
Щодо позовних вимог в частині, які стосуються відповідача - Освітнього омбудсмена України, суд зазначає наступне. 
Відповідно до пункту 1 Положення про освітнього омбудсмена, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 червня 2018 року № 491 (у редакції, чинній на момент здійснення розгляду звернення), освітній омбудсмен є посадовою особою, на яку Кабінетом Міністрів України покладається виконання завдань із захисту прав у сфері освіти.
Відповідно до пункту 8 Положення про освітнього омбудсмена, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 червня 2018 року № 491 (у редакції, чинній на момент здійснення розгляду звернення), основними завданнями освітнього омбудсмена є: сприяння реалізації державної політики, спрямованої на забезпечення права людини на здобуття якісної та доступної освіти; здійснення заходів щодо додержання законодавства про освіту; вжиття заходів для забезпечення належних умов для рівного доступу до здобуття освіти; сприяння впровадженню інклюзивної форми навчання; сприяння виконанню Україною міжнародних зобов`язань щодо додержання в Україні прав людини на освіту; співпраця та взаємодія з МОН та іншими центральними органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, закладами освіти всіх рівнів незалежно від форми власності та підпорядкування, органами управління освітою, правоохоронними органами, міжнародними організаціями, неурядовими громадськими організаціями з питань, що належать до його компетенції.
Відповідно до пункту 9 Положення про освітнього омбудсмена, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 червня 2018 року № 491, освітній омбудсмен відповідно до покладених на нього завдань має право: розглядати скарги та перевіряти факти, викладені у скаргах, поданих здобувачами освіти, їх батьками, законними представниками, а також педагогічними, науково-педагогічними і науковими працівниками; отримувати від закладів освіти та органів управління освітою інформацію, необхідну для виконання своїх функцій, у тому числі інформацію з обмеженим доступом; за результатами проведених перевірок приймати рішення щодо обґрунтованості чи необґрунтованості скарги і на його основі надавати рекомендації закладам освіти, органам управління освітою, повідомляти правоохоронні органи щодо виявлених фактів порушення законодавства; безперешкодно в установленому законом порядку відвідувати органи державної влади, органи місцевого самоврядування, заклади освіти всіх рівнів незалежно від форми власності, а також брати участь в установленому порядку у засіданнях державних органів з питань, що належать до його компетенції; звертатися до органів державної влади, правоохоронних органів щодо виявлених фактів порушення права людини на освіту та законодавства у сфері освіти; надавати консультації здобувачам освіти, їх батькам, законним представникам, а також педагогічним, науково педагогічним і науковим працівникам; представляти інтереси особи у суді.
Суд зазначає, що на звернення ОСОБА_1 від 20 вересня 2024 року за №24-8316 до освітнього омбудсмена щодо відмови керівництва комунального закладу "Солоницівський ліцей №3" Солоницівської селищної ради у відрахуванні із закладу освіти сина заявника - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідачем за результатами розгляду звернення надано відповідь № 24/2391-03 від 21.10.2024.
Отже, суд не вбачає, будь-яких протиправних дій чи бездіяльності з боку відповідача - освітнього омбудсмена України у відношенні до позивача, що зумовлює суд прийти до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. 
Щодо позовних вимог в частині, які стосуються відповідача - Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, суд зазначає наступне. 
Відповідно до статті 4 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.
Згідно зі статтею 16 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" Уповноважений здійснює свою діяльність на підставі відомостей про порушення прав і свобод людини і громадянина, які отримує за зверненнями громадян України.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України "Про звернення громадян".
Відповідно до частини третьої статті 15 Закону України "Про звернення громадян" відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку надається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Так, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надійшли заяви позивача про переведення дитини позивача до іншого закладу освіти від 20.09.2024 (вхідний № Щ-36107.3/24 від 26.09.2024 та № Щ-38821.3/24 від 17.10.2024.
З наданих доказів, заяви позивача від 20.09.2024 (вхідний № Щ-36107.3/24 від 26.09.2024 та № Щ-38821.3/24 від 17.10.2024) відповідачем розглянуто та листом від 28.10.2024 № 65153.4/Щ-36107.3/24/48.1 надано відповідь.
З огляду викладене, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" та "Про звернення громадян", а отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. 
Стосовно позовних вимог до відповідачів Відділу освіти Харківської районної державної адміністрації, Міністерства освіти і науки України.
Статтею 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.
Відтак, необхідною умовою для визнання недійсним (нечинним) рішення, дії/ бездіяльності, крім їх невідповідності вимогам чинного законодавства, з огляду на наведені положення статті 5 КАС України порушення у зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Згідно з частиною першою статті 2 КАС України є завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 щодо "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому самому Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (неюридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним".
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів саме цим відповідачем, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Суд зауважує, що позивачем не надано доказів порушення його прав та інтересів, з боку жодного відповідача у справі, у тому числі, відповідачів Відділу освіти Харківської районної державної адміністрації, Міністерства освіти і науки України, а отже за відсутності реальних порушених прав та інтересів, у суду немає необхідності здійснення відновлення порушених прав та інтересів особи, яка звертається з відповідним позовом до суду. 
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди.
Відповідно до положень статті 23 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до статей 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяною шкодою.
Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду.
Саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності.
Причинно - наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями.
Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами.
Зазначена позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.12.2018 у справі справи № 920/31/18 та від 08.05.2018 у справі № 920/316/17.
Отже, в даному випадку необхідною умовою для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.
Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України). 
За правилами частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 13, частина шоста статті 81 ЦПК України).
Слід зазначити, що позивачем належних та допустимих доказів обставин, викладених в позовній заяві, зокрема, щодо протиправності дій відповідачів, суду не надано.
Позивач не доводить належними доказами протиправність (незаконність) поведінки відповідачів по відношенню до нього та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Позивач не надає доказів протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності відповідачів.
Отже, позивач не довів належними доказами факт заподіяння моральної шкоди та вини відповідачів у її заподіянні.
Крім того, у випадку наявності самого лише факту порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.
З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні основних вимог до відповідачів, то й вимога про стягнення моральної шкоди також не підлягає задоволенню. 
Таким чином, доводи позивача, якими вона обґрунтовує позовні вимоги є безпідставними.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до приписів ст. 139 КАС України.
Керуючись ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, - 
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Відділу освіти Харківської районної державної адміністрації (вул. Космічна, буд.82, м. Південне, Харківський р-н, Харківська обл., 62461, код ЄДРПОУ 02146191), Міністерства освіти і науки України (просп. Берестейський, буд. 10, м. Київ, 01135, код ЄДРПОУ 38621185) Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (вул. Інститутська, буд. 21/8, м. Київ, 01008, код ЄДРПОУ 21661556), Освітнього омбудсмена України (Львівська площа, буд. 14А, м. Київ, 04053, код ЄДРПОУ 43200222), треті особи: Комунальний заклад "Солоницівський ліцей №3" Солоницівської селищної ради (вул. Енергетична, буд.4, с-ще Солоницівка, Харківський р-н, Харківська обл., 62370, код ЄДРПОУ 22661825), Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр освіти "Оптіма" (бульв. Гавела Вацлава, буд.81, кв.32, м. Київ, 03126, код ЄДРПОУ 39382856) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Шляхова