ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА	

справа № 753/3795/25
провадження № 2/753/2167/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 лютого 2026 року Дарницький районний суд міста Києва у складі судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Гайової С.Г., представника позивача - адвоката Кожиної Т.В., представника відповідача-1 - адвоката Максимчук А. В., розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення,

В С Т А Н О В И В:
У лютому 2025 року адвокат Кожина Т.В. в інтересах ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення штрафних санкцій за договором позики в розмірі 80 543,38 доларів США, із яких: 76 061,89 доларів США - пеня, 623,68 доларів США - 3% річних, 3 413,50 доларів США - інфляційні витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 липня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куліковою Я.В. та зареєстровано у реєстрі нотаріальних дій за номером 184, відповідно до умов якого позивач надав відповідачам у позику кошти в сумі 1 954 560,00 грн, що еквівалентно 48 000,00 доларам США, строком до 09 серпня 2024 року. Однак, в порушення умов договору відповідачі не повернули суму позики в передбачений договором строк.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 лютого 2025 року позовну заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 24 березня 2025 року позовну заяву залишено без руху.
25 березня 2025 року від позивача надійшла уточнена позовна заява.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 31 березня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 753/3795/25 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27 травня 2025 року.
27 травня 2025 року підготовче засідання відкладено на 25 червня 2025 року.
25 червня 2025 року підготовче засідання відкладено на 24 липня 2025 року.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2025 року продовжено строк відповідачу для подання відзиву на 10 днів з дня постановлення ухвали, відкладено підготовче засідання на 10 вересня 2025 року.
22 серпня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач-1 просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на (1) повернення ОСОБА_3 позиченої суми позивачу, яке не було належним чином оформлено документально та (2) на положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким передбачено звільнення позичальника від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь позикодавця неустойки (штрафу, пені).
01 вересня 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача - адвокат Кожина Т.В. просить відмовити у прийнятті відзиву на позовну заяву у зв`язку з пропуском строку на його подання.
02 вересня 2025 року представник позивача подав відповідь на відзив, у якій вказував, що (1) п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України чітко визначає суб`єктів - банки та інші кредитодавці, тобто фінансові установи; не стосується договорів позики, укладених між фізичними особами; має спеціальний характер і не може застосовуватись розширено до всіх позик; (2) відповідачка фактично намагається використати воєнний стан як підставу для повного звільнення від відповідальності, при цьому позика була отримана вже під час дії воєнного стану, що свідчить про те, що відповідачі свідомо брали на себе зобов`язання, усвідомлюючи ризики та правові наслідки; (3) договір позики від 21 травня 2024 року був укладений добровільно, містить чітко визначені строки та порядок повернення коштів та у пункті 11 договору передбачає відповідальність за прострочення у вигляді штрафних санкцій; (4) твердження відповідачки про нібито виконання умов договору не відповідають дійсності і відповідачі не надали доказів належного повернення боргу, оскільки згідно з п. 9 договору повне виконання зобов`язання підтверджується поверненням примірника даного договору та заявою про отримання коштів в повному обсязі, справжність підпису на якій буде засвідчено нотаріально.
02 вересня 2025 року представник відповідача-1 - адвокат Максимчук А.В. подала заперечення на відповідь на відзив.
03 вересня 2025 року від адвоката Крамар І.І. надійшла заява про розірвання договору про надання правової допомоги між нею та ОСОБА_3 з 28 липня 2025 року.
10 вересня 2025 року адвокат Максимчук А.В. подала додаткові пояснення, у яких заперечує проти права позивача на подання повторної відповіді на відзив та наголошує на відсутності такого процесуального документу, як відповідь на заперечення на відповідь на відзив.
10 вересня 2025 року адвокат Кожина Т.В. подала клопотання про долучення попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 10 вересня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 23 жовтня 2025 року.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23 жовтня 2025 року розгляд справи відкладено на 03 грудня 2025 року.
У зв`язку з перебоями у енергопостачанні будівлі суду судове засідання 03 грудня 2025 року не відбулося, розгляд справи призначено на 17 лютого 2026 року.
17 лютого 2026 року суд розглянув справу по суті і відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 27 лютого 2026 року.
Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до таких висновків.
Судом встановлено, що 09 липня 2024 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куліковою Я.В. та зареєстровано у реєстрі нотаріальних дій за номером 184, відповідно до умов якого позикодавець надав позичальникам у позику грошові кошти в сумі 1 954 560,00 грн, що еквівалентно 48 000,00 доларам США, строком до 09 серпня 2024 року.
У пунктах 10, 11 договору сторони дійшли спільної згоди, що в разі прострочення виконання зобов`язання, позичальники мають сплатити позикодавцеві суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми, а також штрафні санкції в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення або 1% від суми позики за кожен день прострочення на вибір позикодавця.
Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
Відповідачі свої зобов`язання із повернення позики за договором позики не виконали. 
28 жовтня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баранцова О.В. вчинено виконавчий напис про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за договором позики у розмірі 48 000,00 доларів США, що складає 1954560,00 грн.
У лютому 2025 року адвокат Кожина Т.В. в інтересах позивача звернулася до суду із позовом про стягнення з відповідачів штрафних санкцій та сум, передбачених статтею 625 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Згідно з статтями 509, 525, 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, і одностороння відмова від зобов`язання не допускається
Відповідно до положень статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Так, позивач просить стягнути із відповідачів за прострочення повернення позики станом на дату звернення до суду: 623,68 доларів США - 3% річних, 76 061,89 доларів США - пені, 3 413,50 доларів США - інфляційні витрати.
Відповідно до положень пункту 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який в подальшому відповідними Указами Президента України неодноразово продовжувався та діє до тепер.
У постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/8349/22 Верховний Суд зробив висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 січня 2025 року у справі № 751/3052/23 виснував, що тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:
(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;
(2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;
(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Відповідно до цивільного законодавства та усталеної практики Верховного Суду нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Тому пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України законодавець передбачив звільнення від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, зокрема, і від стягнення інфляційних втрат на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
Тому в даних спірних правовідносинах позичальники звільняються від стягнення інфляційних витрат.
Таким чином, нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних витрат за період прострочення з 09 серпня 2024 року суперечить викладеним вище положенням цивільного законодавства.
Доводи позивача про укладення договору позики та добровільне погодження сторонами підстав і умов відповідальності за його порушення вже після запровадження воєнного стану вказаних висновків не спростовують. 
Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому у задоволенні позову слід відмовити. 
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (ст. 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (ст. 141 ЦПК України).
23 жовтня 2025 року представником відповідача адвокатом Максимчук А.В. було подано розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Загальна вартість виконаної правової допомоги, пов`язаної з розглядом справи, згідно з розрахунком адвоката Максимчук А.В. складає 46 400,00 грн.
У ЦПК Украі?ни закріплено вимогу для кожноі? із сторін процесу подавати до суду попередніи? (орієнтовнии?) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи (стаття 134 ЦПК Украі?ни).
При цьому слід зауважити, що подании? стороною попередніи? розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншоі? фактичноі? суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
03 грудня 2025 року представник позивача адвокат Кожина Т.В. подала клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, заявлену представником відповідача адвокатом Максимчук А.В, у якому адвокат Кожина Т. В. виклала свої доводи щодо зменшення витрат на професійну правничу допомогу.
Частиною четвертою статті 137 ЦПК Украі?ни визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Враховуючи, що дана справа не є складною, оскільки предметом справи є стягнення штрафних санкцій за договором позики, наявна стала судова практика з вирішення спірного питання, характер і кількість фактів, які підлягають встановленню, не відповідають складності предмета доказування, а суб`єктний склад не є «ускладненим».
Розподіляючи витрати, які очікує понести відповідач на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи: договір про надання правової допомоги від 25 червня 2025 року, попередній розрахунок суми судових витрат від 31 липня 2025 року, які відповідач поніс та очікує понести у зв?язку з розглядом справи, розрахунок суми судових витрат від 23 жовтня 2025 року, копія ордеру на надання правничої допомоги (правової) допомоги, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Інші документи, що свідчать про здійснення оплати, зокрема квитанції, платіжні доручення, не надано. 
З опису наданих послуг вбачається, що вказані послуги надавалися відповідачеві адвокатом та полягають у тому, що адвокат здійснив представництво та захист інтересів клієнта в суді та зробив підготовку документів.
Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму не є співмірними зі складністю цієї справи, наданими адвокатами обсягом послуг у суді, не відповідають критерію реальності таких витрат і розумності їхнього розміру.
Постановою ВП ВС від 19.02.2020 року у справі No 755/9215/15-ц встановлено, що в застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, якии?, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК Украі?ни. Ці критеріі? суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.
Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення і?хньої діи?сності та необхідності) та розумності і?хнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовии? стан обох сторін.
ЄСПЛ у рішенні від 23.01.2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти Украі?ни", заява No19336/04 вказав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а і?хніи? розмір обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвіі?», заява No 58442/00 зазначається, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумнии? розмір.
Постановами Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18 встановлено, якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професіи?ну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професіи?ну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності і?х розміру та і?х стягнення становить надмірний? тягар для іншої? сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має діи?ти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професіи?ну правничу допомогу.
З огляду на складність і категорію справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, кількість судових засідань та їх тривалість, у яких брав участь представник відповідача, кількість підготовлених адвокатом процесуальних документів та їх необхідність, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, їх необхідність у цьому випадку, суд вважає, що за обставинами цієї справи відповідатимуть наведеним вище критеріям та будуть обґрунтованими витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 400,00 грн.
Керуючись статтями 12-13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення штрафних санкцій за договором позики відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 400,00 грн.
Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ).
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду безпосередньо або через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення складено 27 лютого 2026 року.

Суддя         Олександр ЯКУСИК