Справа № 405/6738/23
Провадження №2/405/1111/23

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2026 року Подільський районний суд міста Кропивницького у складі:
головуючого судді Іванової Л.А.
при секретарі Нетесі С.М., Дризі Є.В., Тарасенко Р.П., Гордуз О.Ю., Федченко А.Ю.
за участю учасників справи:
позивача ОСОБА_1 та в його інтересах представника – адвоката Пантелеєва О.М.
та представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 – адвоката Міхальової В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кропивницькому цивільну справу №405/6738/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у праві власності на нерухоме майно, -
В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в якому (позові) просить припинити право власності ОСОБА_2 на 1/20 частку, ОСОБА_3 3/40 частки, ОСОБА_1 на 3/40 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , а також визнати за ним (позивачем ОСОБА_1 ) право власності на 1/5 частки зазначеної квартири.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до розпорядження керівника органу приватизації Кіровоградської міської ради від 13.02.2009 року № 48219 було видано свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (на даний час ОСОБА_4 ), власниками якої (квартири) в рівних частках вказані: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , тобто по 1/4 частці кожному, та яка(квартира)була приватизована на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». При цьому, під час подання заяви про передачу у приватну власність квартири його (позивача) мати та брати свідомо не заявили органу приватизації про те, що один член сім`ї, а саме він (позивач) тимчасово відсутній та має право на приватизацію частки цієї квартири та на момент надання його родині вищевказаного житла, він (позивач) знаходився в місцях позбавлення волі, а саме: в період з 21.08.1982 року по 20.01.1990 року та з 28.02.1994 року до 28.02.2009 року, однак до взяття його під варту, в період з 20.01.1990 року по 28.02.1994 року, він проживав у спірній квартирі, проте після звільнення, 28.02.2009 року, не зміг поселитися в зазначену квартиру, оскільки родичі (відповідачі) заклали кімнату речами та різним непотребом, та після того, як він з дружиною розібрали речі та зробили ремонт, з 16.05.2009 року зі згоди всіх членів сім`ї він разом з дружиною став проживати в зазначеній квартирі.
Зазначив, що до моменту приватизації квартири він (позивач) отримав право на проживання в ній згідно з ордером, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради міста Кіровограда від 19.02.1986 року №76, додаток №1, яким була надана житлова площа ОСОБА_5 , багатодітній матері шести дітей, в склад сім`ї якої входив і він (позивач).
Таким чином, вважає, що він не втратив право на користування житлом по АДРЕСА_2 , оскільки стаття 71 Житлового кодексу Української PCP передбачає збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, а під час надання до органів приватизації заяви 11.02.2009 року про передачу в приватну спільну власність спірної квартири відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 навмисно і свідомо, переслідуючи злі, корисні наміри, позбавили його (позивача) частки на житло, привласнивши її на свою користь, не заявили про те, що тимчасово відсутній член сім`ї, за яким зберігається право на житло, має право на приватизацію своєї частки спірної квартири, тим самим своє право на приватизацію він не реалізував, нерухомого майна на праві власності він не має.
Вказав, що в Державному архіві Кіровоградської області 09.06.2015 року він особисто знайшов рішення Ленінської районної ради та її виконавчого комітету м.Кіровограда від 19.02.1986 року №76 «Про надання квартир громадянам району» з Додатком №1, з якого він вперше дізнався, що квартиру надано матері ОСОБА_5 і шістьом її дітям: сину ОСОБА_3 , тобто йому (позивачу); дочці ОСОБА_6 ; дочці ОСОБА_7 ; сину ОСОБА_3 ; сину ОСОБА_8 та сину ОСОБА_9 , та саме 09.06.2015 року йому стало відомо, що він має право а житло по АДРЕСА_2 і що його права порушені при незаконній приватизації квартири відповідачами.
Зазначив, що з метою захисту свого права на житло, він (позивач) оскаржив в судовому порядку законність рішення органу місцевого самоврядування від 18.07.1990 року №389 та виданого на його підставі ордеру від 25.07.1990 року та за результатами розгляду Верховний Суд у справі №405/8534/16-ц встановив незаконність рішень органу місцевого самоврядування щодо виключення його (позивача) з ордеру на квартиру, однак скасувати їх відмовився з посиланням на пропуск строку позовної давності.
На підставі встановленого судом факту, у 2020 році він (позивач) оскаржив в судовому порядку вже рішення органу приватизації Кіровоградської міської ради від 13.02.2009 року та свідоцтво про право власності на житло від 13.02.2009 року та просив суд скасувати державну реєстрацію права власності від 25.03.2009 року на квартиру за його матір`ю та братами та визнати за ним право на 1/4 частку квартири та рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 31.08.2021 року у справі №405/3889/20 в задоволенні позову було відмовлено у зв`язку з недоведеністю факту його постійного проживання у спірній квартирі на момент її приватизації у 2009 році, яке (рішення) залишено без змін Кропивницьким апеляційним судом за постановою від 16.05.2022 року, проте, суд касаційної інстанції у постанові від 05.10.2022 року встановив, що він ( ОСОБА_10 ) був незаконно позбавлений права на ряду з іншими членами сім`ї на приватизацію спірної квартири, тому не можна вважати оспорюване рішення та свідоцтво про право власності на житло законними. Ухвалюючи рішення у цій справі, суди на наведене уваги не звернули, тому дійшли помилкових висновків про необґрунтованість заявлених ОСОБА_11 вимог, однак задовольнити позовні вимоги суд касаційної інстанції відмовився виключно через пропуск строку позовної давності.
Враховуючи зазначене, факт порушення з боку відповідачів його права на отримання, на тих самих підставах, що і кожен з них, у власність в порядку приватизації певної частки квартири, вже встановлений в судовому порядку, а тому він вважає, що поновлення його порушеного права має відбуватися у спосіб визнання за ним (позивачем) права на 1/5 частку у праві власності на квартиру, з одночасним припиненням права інших співвласників на неї, пропорційно до їх поточних часток, виходячи при цьому з наступних розрахунків, і, зокрема, внаслідок приватизації власниками квартири в рівних частках, тобто по , стали троє відповідачів, а також матір ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя подарувавши належну їй частку квартири відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках, тобто по 1/8 кожному, як наслідок, після цього частки відповідачів у праві власності на квартиру стали наступними: ОСОБА_1 – + 1/8 = 3/8; ОСОБА_3 – + 1/8 = 3/8; ОСОБА_2 – . При цьому, якби його (позивача) право на участь у приватизації житла не було б порушене відповідачами та його матір`ю, кожен з них отримав би у власність по 1/5 частці квартири.
У разі його (позивача) участі у приватизації його матір ОСОБА_5 та кожен з відповідачів отримали б у власність по 1/5 частці квартири. Після дарування матір`ю своєї частки його братам ОСОБА_12 та ОСОБА_13 їх частки збільшилися б до : 1/5 + 1/10 (половина від 1/5 частки матері) = 3/10. Загальний вигляд часток був би таким: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 – по 3/10; ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (тобто він (позивач) – по 1/5. Таким чином різниця у розмірі часток між цим законним варіантом та тим, що має місце зараз, становить: ОСОБА_1 – 3/8 – 3/10 = 3/40; ОСОБА_3 – 3/8 – 3/10 = 3/40; ОСОБА_2 – - 1/5 = 1/20, сумарно 3/40 + 3/40 + 1/20 = 8/40, тобто 1/5, та у зазначених частках право власності кожного з відповідачів має бути припинене.

Процесуальні дії по справі:

Ухвалою суду від 20 вересня 2023 року зазначену позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, що передбачало надання позивачем копій доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості відповідачів для їх направлення судом відповідачам.
Крім того, ухвалою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 20 вересня 2023 року за клопотанням позивача ОСОБА_1 вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі № 405/6738/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у праві власності на нерухоме майно, шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна – квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , право приватної спільної часткової власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 19 грудня 2023 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 09 травня 2024 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Ухвалу Ленінського районного суду м.Кіровограда від 20 вересня 2023 року про забезпечення позову, - скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Окрім того, позивачем ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали суду 20вересня 2023 року подано копії доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості відповідачів.
Ухвалою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 18жовтня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі за зазначеним позовом та призначено підготовче судове засідання. Надано учасникам справи процесуальний строк для подання заяв по суті справи. 

Під час підготовчого провадження по справі:

Представником відповідача  ОСОБА_3 – адвокатом Ботнаренком І.Ю. (діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВА №1067837 від 05 грудня 2023 року), подано відзив на позовну заяву, зареєстрований судом 11 грудня 2023 року за вх. № 31895, в обґрунтування якого зазначено, щов ордері № 17, виданого на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 позивач не значиться, а тому необхідно зробити висновок, що позивач не може бути визнаний наймачем квартири в розумінні ст.71 ЖК УРСР, а відповідно на нього не розповсюджуються положення ст.73 ЖК УРСР. За таких обставин, приватизація квартири відповідачами була проведена у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому у позивача відсутнє правове підґрунтя визнавати за собою право власності з підстав, передбачених нормами ЖК УРСР та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Позовні вимоги щодо припинення права власності відповідачами є похідними, а тому в їх задоволенні також належить відмовити. 
Крім того, зазначив, що питання законності та обставин приватизації спірної квартири, були предметом розгляду у Верховному Суді, що викладено у постанові від 23 квітня 2018 року по справі № 405/6504/15. 
Також, спірні правовідносини сторін були предметом розгляду по іншим цивільним справам,і, зокрема, №405/8534/16-ц, №405/1468/18, №405/3889/20, за результатами розгляду яких Верховний Суд прийшов до висновку, шо ОСОБА_1 не має жодних правових підстав для набуття права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 або його частину. 
З огляду на зазначене, є всі правові підстави для відмови в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки в інших провадженнях дані обставини справи розглядалися і суди всіх інстанцій не знайшли правових підстав для визнання за позивачем ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру.
Крім того, заявлено попередньо відповідачем ОСОБА_3 про понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000 грн.

Окрім того представником відповідача ОСОБА_3 – адвокатом Ботнаренком І.Ю. подана заява про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що позивач з 1990 року міг довідатися про порушення свого права, з`ясувати свій юридичний статус щодо прав на житло у спірній квартирі, звернувшись після звільнення з місць позбавлення волі до належних органів щодо надання відповідної інформації. З`ясування вказаних питань через 33 роки не може бути визнано поважною причиною пропуску строку звернення до суду без наведення об`єктивних причин цьому, що також відповідає і принципу правової визначеності. Також, в позовній заяві сам позивач підтверджує факт пропущення ним строків позовної давності для звернення до суду, оскільки, як зазначає позивач, що про порушення своїх прав йому стало відомо із отриманої інформації з державного архіву Кіровоградської області від 09.06.2015 року, на підставі чого поданий у 2023 році позивачем ОСОБА_1 позов про визнання права власності на частку у праві власності на нерухоме майно з пропуском позовної давності.

Позивачем  ОСОБА_1 подано відповідь на відзив відповідача ОСОБА_3 ,яка зареєстрована судом 19 грудня 2023 року за вх. № 32690, в якій зазначив, що позиція відповідача  ОСОБА_3 щодо пропуску строку звернення до суду є помилковою, з тих підстав, що у даній справі позовна давність, як правовий інститут не може бути застосована в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування, станом на 13.02.2009 року, яка передбачає, що позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.
Крім того, як визнав сам відповідач ОСОБА_3 у своєму відзиві, до звернення до суду з позовом у даній справі з метою захисту свого права на житло він (позивач) звертався до суду з іншими позовами, за якими суди розглядали справи №405/6504/15, 405/8534/16-ц, 405/1468/18 та №405/3889/20, та відповідно кожного разу при зверненні до суду з черговим позовом строк позовної давності переривався відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України та обраховується заново.
Окрім того, у відзиві відповідач ОСОБА_3 посилається на дотримання процедури приватизації квартири, однак така позиція є помилковою, оскільки Верховний Суд вказав на обґрунтованість його (позивача) позиції щодо порушення його (позивача) прав в процесі приватизації квартири, оскільки він на час отримання квартири та вселення в неї був членом сім`ї наймача ОСОБА_5 , а тому був незаконно позбавлений права на ряду з іншими членами сім`ї на її приватизацію, через що не можна вважати оспорюване рішення та свідоцтво про право власності на житло законними.Тобто застосування у даній справі положень ч. 5 ст. 82 ЦПК України щодо звільнення від доказування, як раз і доводить обґрунтованість його (позивача) позиції по справі та, відповідно, позовних вимог, а не аргументів відповідача ОСОБА_3 .
Заперечив щодо заявлених відповідачем ОСОБА_3 заявлених витрат на правничу допомогу в розмірі 25 000 грн.

Ухвалою суду від 16 жовтня 2024 року підготовче провадження по даній цивільній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

При цьому, у зв`язку з набранням 25 квітня 2025 року чинності Законом України від 26.02.2025 № 4273-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів, зокрема, змінено найменування Ленінського районного суду міста Кіровограда на Подільський районний суд міста Кропивницького.

Під час судового розгляду справи по суті:

Позивач  ОСОБА_1 та в його інтересах представник – адвокат Пантелеєв О.М. (діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги особам, які визначені пунктами 1-2, 9-23, 26-29 частини першої статті 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» №1249 від 05 вересня 2024 року) в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позові, просили позов задовольнити. 
Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 – адвокат Міхальова В.В. (діє на підставі ордерів на надання правничої допомоги серії ВА №1107591 та № 1107607 відповідно від 17.03.2025 року) в судовому засіданні підтримала позицію відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за якою відповідачі позов не визнали, просили відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, судом повідомлявся належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи на підставі ст.128 ЦПК України, причини неявки суду не відомі, заяви, клопотання, відзив на позов, - не подавав.
При цьому, відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
При цьому, суд зауважує, що відповідно до ч.ч.1,3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.
Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Заслухавши позивача ОСОБА_1 та в його інтересах представника – адвоката Пантелеєва О.М., представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 – адвоката Міхальову В.В.,зваживши доводи, викладені в позові на обґрунтування позовних вимог, оцінивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що в задоволенні позову позивачу слід відмовити, виходячи з наступного.
Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд, в свою чергу, повинен встановити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України), при цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч.1 ст.13 ЦПК України).
В свою чергу, відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
При цьому, враховуючи норми ч.3 ст.13, ст.49 ЦПК України, позивач, який вважає, що його суб`єктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову, - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.
З огляду на зазначене та з наявних по справі письмових доказів, судом встановлено, що рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2016 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 23 квітня 2018 року (справа № 405/6504/15) відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_14 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Кіровоградської міської ради, комунального підприємства «Правник», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог обласне комунальне підприємство «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування правовстановлюючих документів на житло, визнання права користування житлом, зобов`язання виділити недодану житлову площу, та при цьому, встановлено, що рішенням Ленінської районної ради народних депутатів від 19 лютого 1986 року № 76 «Про надання квартир громадянам району» погоджено спільне рішення адміністрацій та профкомів підприємств і організацій району про надання квартир громадянам, згідно додатків 1 та 2 – списку на надання житлової площі громадянам району, серед яких, ОСОБА_5 , прибиральниці ЖЄI–I, та її багатодітній сім`ї, до складу якої входять: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , надана житлова площа за адресою: АДРЕСА_3 (службова).
Рішенням виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів Кіровоградської області від 18 липня 1990 року № 389 «Про часткову зміну рішень Ленінського райвиконкому від 19 лютого 1986 року № 76 та від 18 червня 1986 року № 288 про надання квартир громадянам ОСОБА_15 , ОСОБА_16 » встановлено, що син ОСОБА_5 , громадянин ОСОБА_1 , та друга дочка громадянка ОСОБА_17 в надану їх матері службову квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 48,36 кв. м не вселялись, а проживають і прописані на житловій площі бувшого чоловіка (їх батька) за адресою: АДРЕСА_4 , де забезпечені житлом по середній нормі, та ухвалено виключити їх із складу сім`ї матері; рахувати склад сім`ї громадянки ОСОБА_15 із 5 осіб: дочка – ОСОБА_17 , син – ОСОБА_3 , син – ОСОБА_2 , син – ОСОБА_1 .
На підставі рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів Кіровоградської області від 18 липня 1990 року № 389, 25 липня 1990 року ОСОБА_5 видано ордер № 17 на службове житлове приміщення- квартиру АДРЕСА_1 з сім`єю із 5 чоловік, а саме: дочкою – ОСОБА_17 , сином – ОСОБА_1 , сином - ОСОБА_2 , сином – ОСОБА_3 .
Згідно з розпорядженням № 48219 органу приватизації Кіровоградської міської ради від 13 лютого 2009 року видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до якого зазначена квартира належить на праві власності в рівних частках ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
При цьому, суд касаційної інстанції також зазначив, що посилання заявника ОСОБА_1 на те, що на підставі рішення Ленінської районної ради народних депутатів м. Кіровограда від 19 лютого 1986 року № 76 він (позивач) отримав право на проживання у квартирі АДРЕСА_1 і на свою частку в цій квартирі, не заслуговують на увагу суду, оскільки, як встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів від 18 липня 1990 року № 389 його (позивача) виключено зі складу сім`ї наймача ОСОБА_5 , та як він проживав та був зареєстрований за іншою адресою (у квартирі АДРЕСА_5 ), а у спірну квартиру не вселявся.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що він постійно проживав у квартирі АДРЕСА_1 спростовуються встановленими у справі обставинами.
Посилання позивача ОСОБА_1 в касаційній скарзі на незаконність рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів від 18 липня 1990 року № 389 та ордера від 25 липня 1990 року № 17 є безпідставними, оскільки вказані документи у встановленому законом порядку не скасовані.

Крім того, встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 травня 2017 року (справа № 405/8534/16-ц), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 06 вересня 2017 року, відмовлено позивачу ОСОБА_1 в задоволенні позову до виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_18 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про скасування рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 18 липня 1990 року №389, на підставі якого видано ордер №17, визнання недійсним ордера №17 від 25 липня 1990 року, виданого на підставі зазначеного рішення.
Постановою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 06 вересня 2017 року змінено, викладено їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови. У справі №405/8534/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що, проявивши розумний ступінь добросовісності, ОСОБА_1 , ще починаючи з 1990 року міг довідатися про порушення свого права, з`ясувати свій юридичний статус щодо прав на житло у спірній квартирі, звернувшись після звільнення з місць позбавлення волі до належних органів щодо надання відповідної інформації. З`ясування вказаних питань через 26 років не може бути визнано поважною причиною пропуску строку звернення до суду без наведення об`єктивних причин цьому, що також відповідає і принципу правової визначеності, на підставі чого позов ОСОБА_1 , з яким він звернувся у 2016 році, був поданий з пропуском строку позовної давності. Відповідно до статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову (за відсутності поважних причин пропуску такого строку) є підставою для відмови в позові, тобто, Верховний Суд фактично відмовив позивачу ОСОБА_1 у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.
Судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, і, зокрема, копією свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_4 , виданого Кіровоградською міською радою 13 лютого 2009 року, за яким квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 та членам її сім`ї:  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в рівних частинах, при цьому, зазначена квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Відповідно до договору дарування частки квартири від 19 червня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Лебедєвою Н.Л., зареєстровано в реєстрі за №452, укладеного між ОСОБА_5 , як Дарувальником, та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , як Обдаровуваними, за яким ОСОБА_19 безоплатно передала у власність Обдаровуваних в рівних частках належну їй на праві приватної власності частку квартири за номером АДРЕСА_1 . 
Крім того, встановлено, що відповідач  ОСОБА_1 , власник 3/8 часток квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 лютого 2009 року, зареєстрованого Кіровоградським бюро технічної інвентаризації 25 березня 2009 року номер запису: 62830 в книзі 176 та договору дарування частки квартири від 19 червня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Лебедєвою Н. Л., зареєстрованого у реєстрі за № 452.
Відповідач ОСОБА_3 , власник 3/8 часток квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 лютого 2009 року, зареєстрованого Кіровоградським бюро технічної інвентаризації 25 березня 2009 року номер запису: 62830 в книзі 176 та договору дарування частки квартири від 19 червня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Лебедєвою Н. Л., зареєстрованого у реєстрі за № 452.
Відповідач ОСОБА_2 , власник 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 лютого 2009 року, зареєстрованого Кіровоградським бюро технічної інвентаризації 25 березня 2009 року номер запису: 62830 в книзі 176.
14 липня 2017 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про порядок володіння та користування майном, за умовами якого сторони домовилися встановити між собою порядок володіння та користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , що є їхньою спільною частковою власністю.
Квартира складається із: кімнати - 12,63 кв. м, 9,64 кв. м, 13,16 кв. м, 11,93 кв. м; кухня 5,02 кв. м; вбиральня 1,17 кв. м; ванна кімната 1,93 кв. м; коридор 10,68 кв. м; комора 0,98 кв. м; балкон 0,64 кв. м. Загальна площа квартири 68,78 кв. м; житлова 47,36 кв. м.
Згідно з п.2 Договору від 14 липня 2017 року сторони домовилися між собою установити порядок володіння та користування кожним зі сторін частиною майна в натурі, а саме: ОСОБА_1 , власник 3/8 часток квартири, володіє і користується кімнатою площею 12,63 кв. м та балконом площею 0,64 кв. м; ОСОБА_3 , власник 3/8 часток квартири, володіє і користується кімнатою площею 11,93 кв. м; ОСОБА_2 , власник 1/4 частки квартири, володіє і користується кімнатою площею 13,16 кв. м. Кімната площею 9,64 кв. м знаходиться у спільному користуванні сторін і має цільове призначення для проживання в ній матері ОСОБА_5 .
Кухня, вбиральня, ванна кімната, коридор, комора залишаються у спільному користуванні сторін.
Сторони домовилися між собою, що встановлений ними в договорі порядок володіння та користування майном не тягне за собою сплату будь-якої компенсації один одному (п. 3 договору).
Договір укладено сторонами на невизначений термін та вступає в дію з моменту його підписання.
22 січня 2018 року сторонами укладено додаткову угоду до договору про порядок володіння та користування майном між співвласниками від 14 липня 2017 року та погоджено зміни та уточнення до преамбули, першого речення пункт 2 та другого речення пункт 16 основного договору «Даний договір нотаріального посвідчення не потребує».
При цьому, зазначені вище обставини встановлені у справі №405/1468/18 за позовом ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним укладеного між відповідачами Договору від 14 липня 2017 року про порядок володіння та користування майном як співвласниками, квартирою АДРЕСА_1 , зі змінами відповідно до додаткової угоди від 22 січня 2018 року, в задоволенні якого (позову) відмовлено рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 07 жовтня 2019 року, яке залишено без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 січня 2020 року, та постановою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року зазначені судові рішення (першої та апеляційної інстанцій), - залишені без змін, при цьому, у вказаній справі, суди, відмовляючи в задоволенні позову про визнання договору недійсним, дійшли висновку, що участь інших осіб, які не є співвласниками, у вирішенні питань порядку володіння та користування майном норми ст.ст.356, 358 ЦК України не передбачають, а можливість участі інших осіб, які не є співвласниками у володінні та користуванні майном може бути реалізовано лише за згодою самих співвласників майна. Суди не знайшли підстав для втручання у реалізацію співвласниками їх права власності та/або обмеження їх права, у т.ч., щодо укладення будь-якого правочину. Обставини, на які посилався позивач ОСОБА_1 , як на підставу своїх вимог, щодо позбавлення та обмеження сторонами оспорюваного правочину його житлових прав, не були встановлені судом.
Окрім того, Верховний Суд в зазначеній справі №405/1468/18 вважав необгрунтованими доводи позивача ОСОБА_1 про те, що на підставі рішення Ленінської районної ради народних депутатів м. Кіровограда від 19 лютого 1986 року № 76 позивач отримав право на свою частку в цій квартирі, та постійно проживав у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки, як встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів від 18 липня 1990 року № 389 його виключено зі складу сім`ї наймача ОСОБА_5 , так як він проживав та був зареєстрований за іншою адресою (у квартирі АДРЕСА_5 ), а у спірну квартиру не вселявся. Доводи позивача ОСОБА_1 про незаконність рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів від 18 липня 1990 року № 389 та ордера від 25 липня 1990 року № 17 також є безпідставними, оскільки згадані документи у встановленому законом порядку не скасовані.
Судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис № 1544, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 04 червня 2019 року Кропивницьким міським відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.

Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 серпня 2021 року у цивільній справі №405/3889/20 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Міської ради міста Кропивницького, Комунального підприємства «Правник» про визнання недійсним розпорядження керівника органу приватизації Кіровоградської міської ради від 13 лютого 2009 року №48219; про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 13 лютого 2009 року, а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; скасування державної реєстрації права власності від 25 березня 2009 року на зазначену квартиру за ОСОБА_2 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 і ОСОБА_5 та про визнання за ним (позивачем) права власності на частину вказаної квартири, - відмовлено. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_22 залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 серпня 2021 року – без змін. Постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у цивільній справі №405/3889/20 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 серпня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 травня 2022 року змінено, викладено їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.У даній справі суди першої та апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходили з того, що позовні вимоги позивача ОСОБА_22 є необґрунтованими. Верховний Суд, змінюючи мотивувальну частину, фактично відмовив у позові з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки до суду з цим позовом позивач звернувся лише у червні 2020 року, тому у його задоволенні слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності. Причини пропуску цього строку, на які вказує позивач як на поважні, а саме розгляд справ за його позовами №405/6504/15-ц і №405/8534/16-ц, в яких встановлено фактичні обставини, необхідні для розгляду цієї справи, не є поважними, адже з позовами у вказаних справах він звертався у 2015 та 2016 роках, тобто поза межами позовної давності на оскарження розпорядження керівника органу приватизації Кіровоградської міської ради від 13 лютого 2009 року №48219 та свідоцтва про право власності на житло від 13 лютого 2009 року.
Окрім того, рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 червня 2022 року (справа №405/3997/17),  яке залишено без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 29 листопада 2022 року, задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. Усунено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом примусового виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. Постановою Верховного Суду від 08 лютого 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 червня 2022 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 29 листопада 2022 року залишено без змін, при цьому, судами встановлені наступні фактичні обставини справи, і, зокрема, те, що ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .
З 1982 року ОСОБА_5 , прибиральниця ЖЕІ–І, перебувала на квартирному обліку, черга № 1, як багатодітна сім`я.
У період взяття ОСОБА_5 на облік з поліпшення житлових умов, ОСОБА_1 досяг 20 річного віку, а 20 червня 1978 року був засуджений за частиною третьою статті 206 КК УРСР, статтею 42 КК УРСР до 4 років позбавлення волі, тобто до 20 червня 1982 року.
З 28 липня 1982 року ОСОБА_1 зареєстрований та проживав по АДРЕСА_6 .
Рішенням Ленінської районної ради народних депутатів від 19 лютого
1986 року № 76 «Про надання квартир громадянам району» погоджено спільне рішення адміністрацій та профкомів підприємств і організацій району про надання квартир громадянам, згідно додатків 1 та 2 – списку на надання житлової площі громадянам району, серед яких, ОСОБА_5 , прибиральниці ЖЄI–І, та її багатодітній сім`ї, до складу якої входять: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , надана житлова площа за адресою: АДРЕСА_3 (службова).
Під час перебування ОСОБА_1 в місцях позбавлення волі, в період з 19 листопада 1982 року до 20 січня 1990 року ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , а також ОСОБА_7 , вселилися до квартири АДРЕСА_1 на підставі ордеру виданого на ім`я наймача ОСОБА_5 .
На час прийняття рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Кіровограда № 76 від 19 лютого 1986 року позивач ОСОБА_1 був засуджений за частиною третьою статті 81 КК УРСР до 10 років позбавлення волі.
Відповідно до довідки від 20 січня 1990 року ОСОБА_1 з звільнений з місць позбавлення волі 20 січня 1990 року у зв`язку з відбуттям покарання та відбуває до місця проживання: АДРЕСА_2 .
З 29 лютого 1994 року до 28 лютого 2009 року повторно перебував у місцях позбавлення волі.
Відповідно до розпорядження керівника органу приватизації Кіровоградської міської ради від 13 лютого 2009 року № 48219 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , власниками якої є ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
19 червня 2013 року ОСОБА_5 за договором дарування подарувала ОСОБА_1 , ОСОБА_3 належну їй частку належної квартири.
14 лютого 2017 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про порядок володіння та користування майном. За умовами договору сторони домовилися встановити між собою порядок володіння та користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , що є їхньою спільною частковою власністю.
Згідно з пунктом 2 договору сторони домовилися між собою встановити порядок володіння та користування кожною зі сторін частиною майна в натурі, а саме: ОСОБА_1 володіє і користується кімнатою площею 12,63 кв. м та балконом площею 0, 64 кв. м; ОСОБА_3 володіє і користується кімнатою площею 11,93 кв. м; ОСОБА_2 володіє і користується кімнатою площею 13, 16 кв. м. Кімната площею 9,64 кв. м знаходься у спільному користуванні сторін і має цільове призначення для проживання в ній матері – ОСОБА_5 . Кухня, вбиральня, ванна кімната, коридор, комора залишаються у спільному користуванні сторін.
Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджується копією паспорта відповідача.
Встановивши у справі №405/3997/17, що позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , а відповідач, який не є членом сім`ї позивачів, чинить перешкоди у користуванні їх власністю, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про усунення позивачам перешкод у користуванні належним їм майном та виселення відповідача із вказаної квартири. Посилання ОСОБА_1 на те, що він має право користуватися спірною квартирою як член сім`ї ОСОБА_5 є помилковими, оскільки право члена сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, отже з припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї, та, оскільки ОСОБА_5 . 19 червня 2013 року подарувала свою частку квартири позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , то з припиненням її права власності, відповідач втратив право користування спірною квартирою. Таким чином, позивачі, як співвласники майна, мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час. Отже, у даному випадку права позивачів як співвласників спірної квартири захищені положеннями статті 391 ЦК України.
Крім того, рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2016 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 23 квітня
2018 року (справа № 405/6504/15), відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , зокрема, про визнання права користування спірною квартирою.
Також рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 січня 2020 року та постановою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору про порядок володіння і користування майном між співвласниками від 14 липня 2017 року, оскільки права позивача оспорюваним правочином порушені не були.
Отже, позивач не має ні права власності, ні права користування цим житлом.
Згідно з п. 9 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Так, згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (ч. 7 ст. 82 ЦПК України).
Преюдиційність безпосередньо пов`язана з презумпцією істинності судового рішення, конституційною нормою про обов`язковість судового рішення, а також такими складовими верховенства права як принцип правової визначеності, легітимних очікувань, процесуальної економії, а також заборони зловживати процесуальними правами.
Преюдиційність визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Тобто, суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, у п. 60, п. 63 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» констатовано: «[…] право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу не піддавання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець закінчене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності».
З огляду на те, що у спорах між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання недійсним розпорядження керівника органу приватизації Кіровоградської міської ради від 13 лютого 2009 року за №48219, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 13 лютого 2009 року, видане Кіровоградською міською радою, визнання за позивачем права користування квартирою АДРЕСА_1 (справа № 405/6504/15); про скасування рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 18 липня 1990 року №389, на підставі якого видано ордер №17, визнання недійсним ордера №17 від 25 липня 1990 року, виданого на підставі зазначеного рішення (справа № 405/8534/16-ц), про визнання недійсним укладеного між відповідачами Договору від 14 липня 2017 року про порядок володіння та користування майном як співвласниками, квартирою АДРЕСА_1 , зі змінами відповідно до додаткової угоди від 22 січня 2018 року (справа №405/1468/18); про визнання недійсним розпорядження керівника органу приватизації Кіровоградської міської ради від 13 лютого 2009 року №48219; про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 13 лютого 2009 року, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , скасування державної реєстрації права власності від 25 березня 2009 року на зазначену квартиру за ОСОБА_2 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 і ОСОБА_5 та про визнання за позивачем права власності на частину вказаної квартири (справа №405/3889/20),  існують такі, що набрали законної сили судові рішення у зазначених справах, а також враховуючи, що у даній справі позивач ОСОБА_1 не навів нових аргументів на обґрунтування заявлених ним у справі позовних вимог, суд вважає, що відсутні підстави піддавати сумніву істинність вказаних судових рішень.
Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з зазначеним позовом, в обгрунтування підстав позову зазначив, що факт порушення його права на житло, а так само право на участь у приватизації квартири  АДРЕСА_1  нарівні з іншими членами сім`ї встановлений судом касаційної інстанції, однак скасовувати рішення органу місцевого самоврядування суд касаційної інстанції відмовився у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності, так само, підтверджено його (позивача) право на отримання частки нерухомого майна на тих самих підставах, що і в інших відповідачів, а тому вважає, що для відновлення справедливості та балансу інтересів, належним та ефективним способом захисту його прав є припинення права власності  ОСОБА_2 на 1/20 частку, ОСОБА_3 на 3/40 частки, ОСОБА_1 на 3/40 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , та визнання за ним (позивачем ОСОБА_1 ) права власності на 1/5 частину зазначеної квартири.

Тим самим, за даним позовом позивач ОСОБА_1 обрав спосіб захисту як визнання права, а саме: визнання за ним права власності на 1/5 частку квартири АДРЕСА_1 , з припиненням права власності відповідачів, а саме: ОСОБА_2 на 1/20 частку, ОСОБА_3 на 3/40 частки, ОСОБА_1 на 3/40 частки зазначеної квартири.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності – це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Підставами припинення права власності, відповідно до статті 346 ЦК України, є: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.
В свою чергу, судом встановлено та позивачем не заперечувалося, що відповідач  ОСОБА_1 є власником 3/8 часток квартири АДРЕСА_1 , які належать йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 лютого 2009 року, зареєстрованого Кіровоградським бюро технічної інвентаризації 25 березня 2009 року номер запису: 62830 в книзі 176 та договору дарування частки квартири від 19 червня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Лебедєвою Н. Л., зареєстрованого у реєстрі за № 452.
Відповідач ОСОБА_3 є власником 3/8 часток квартири АДРЕСА_1 , які належать йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 лютого 2009 року, зареєстрованого Кіровоградським бюро технічної інвентаризації 25 березня 2009 року номер запису: 62830 в книзі 176 та договору дарування частки квартири від 19 червня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Лебедєвою Н. Л., зареєстрованого у реєстрі за № 452.
Відповідач ОСОБА_2 є власником 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 лютого 2009 року, зареєстрованого Кіровоградським бюро технічної інвентаризації 25 березня 2009 року номер запису: 62830 в книзі 176.
При цьому, зазначене право власності відповідачів на підставі ст.328 ЦК України набуто правомірно та зазначені правовстановлюючі документи відповідачів на спірне нерухоме майно є чинними та в судовому порядку не скасовані, та, в свою чергу, позивачем ОСОБА_1 в позові не наведено та під час судового розгляду справи не доведено жодної з підстав, визначених ст.346 ЦК України, за існування яких слід було б припинити право власності власності відповідача ОСОБА_2 на 1/20 частку, відповідача ОСОБА_3 на 3/40 частки, відповідача ОСОБА_1 на 3/40 частки у праві власності на зазначену квартиру АДРЕСА_1 .
Крім того, суд звертає увагу позивача ОСОБА_1 , що навіть у разі встановлення судом касаційної інстанції факту порушення його (позивача) права на участь у приватизації житла, це не є безумовною підставою для часткового припинення права власності відповідачів, які набули право власності на спірне майно на підставі рішення органу приватизації та відповідних правовстановлюючих документів, які є чинними.

З огляду на викладене вище, заявлена позивачем вимога про припинення права власності відповідачів, і, зокрема, відповідача  ОСОБА_2 на 1/20 частку, відповідача ОСОБА_3 3/40 частки, та відповідача ОСОБА_1 на 3/40 частки у праві власності на зазначену квартиру АДРЕСА_1 не грунтується на вимогах закону та суперечить принципу непорушності права власності, у зв`язку з чим позовна заява в цій частині позовних вимог задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 слід зазначити, що за змістом статей 316, 317, 392 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. 
При цьому підстави набуття права власності врегульовано статтею 328 Цивільного кодексу України, відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тим самим такий спосіб захисту як визнання права власності використовується лише тоді, коли це право існує, але не визнається іншими особами, або ж коли втрачені документи.
Вирішуючи спір про визнання права власності слід враховувати, що судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідачі не визнають, заперечують або оспорюють його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншими особами, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Оскільки позивач ОСОБА_1 не є власником 1/5 частки спірного майна – квартири АДРЕСА_1 , а лише претендує на визнання за ним права власності в судовому порядку, вимоги позову про визнання права власності за зазначене майно на підставі ст.ст.328, 392 ЦК України є необгрунтованими та недоведеними позивачем, що є підставою для відмови в їх задоволенні.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.2, 4 ст. 77 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України).
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначаючи, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

При цьому, щодо інших аргументів учасників справи, суд зазначає, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Щодо застосування строків позовної давності, заявлених представником відповідача ОСОБА_3 – адвокатом Ботнаренком І.Ю., суд зауважує, що відповідно до правових висновків, які містяться у постанові Великої палати Верховного суду від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.
Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
За загальним правилом, яке міститься у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
За вимогами частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5ст.267 ЦК України).
Вимогами частин 3 та 4 ст.267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від18.12.2009 за №14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Суд зазначає, що особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.
Таким чином, пропуск строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог, а тому, враховуючи, що позивачем порушене право та заявлені позовні вимоги не доведені, суд відмовляє в задоволенні позову на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності, на підставі чого, та враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, в зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю, позовна давність, в даному випадку, застосуванню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл між сторонами судових витрат, які складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд зауважує, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, при цьому, оскільки ОСОБА_23 при пред`явленні позову до суду від сплати судового збору звільнений на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а в задоволенні позову судом відмовлено, судові витрати, що складаються з судового збору, відповідно до ст.141 ЦПК України компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Крім того, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України).
Представником відповідача ОСОБА_3 – адвокатом Міхальовою В.В. заявлено про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_3 понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25000 грн. 00 коп., з приводу чого суд враховує наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частинами 4-6 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При стягненні витрат на професійну правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правничої допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 8) надання правничої допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; 9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.
Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Як роз`яснено в п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України, в редакції Закону 2004 року. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, між адвокатом Міхальовою В.В. та ОСОБА_3 , як Клієнтом, 17 березня 2025 року укладено Договір № 22 про надання правничої (правової) допомоги, за умовами якого Адвокат приймає на себе зобов`язання надати (надавати) необхідну правничу (правову) допомогу Клієнту, відповідачу у справі № 405/6738/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у праві власності на нерухоме майно, а саме(але не виключно): збір доказів, підготовка відзиву на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, додатків до відзиву, інших заяв і клопотань по суті справи, представництво інтересів у суді першої інстанції, Кропивницькому апеляційному суді, Верховному суді, а також інші дії необхідні для належного виконання доручення Клієнта (п. 1.1 Договору). 
Гонорар адвоката за даним Договором складає фіксовану суму у розмірі 25 000 грн. (п.4.2 Договору).
Відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордера №17/03 від 17 березня 2025 року та №11/12 від 11 грудня 2025 року відповідно Адвокатом МіхальовоюВ.В. прийнято від ОСОБА_3 17 березня 2025 року - 15 000 грн. 00 коп.та 11 грудня 2025 року - 11 000 грн. 00 коп. (підстава: Договір про надання правничої (правової) допомоги №22 від 17.03.2025 року).
Відповідно до п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/12876/19, звернула увагу на те, що при зверненні з клопотанням про стягнення витрат на правничу допомогу, адвокатом повинно бути надано детальний опис витраченого часу на певний вид робіт (підготовка додаткових пояснень, підготовка до судових засідань, аналіз матеріалів судової справи, тощо).
Подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.
Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Також, відповідно до позиції Верховного Суду у справі № 922/2604/20, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
За таких обставин та враховуючи відсутність належних доказів, зокрема, акту приймання-передачі наданих послуг, а також детального опису робіт (обсягу наданих послуг), виконаних адвокатом, та їх вартості, суд приходить до висновку, що заявавідповідача ОСОБА_3 про стягнення з позивача ОСОБА_1 на його користь понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25000 грн. 00 коп., - задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.4,5,7,10,12,13, ст.ст.77-80, 81, 95, 133, 141, 235, 258, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/20 частку, ОСОБА_3 на 3/40 частки, ОСОБА_1 на 3/40 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 , - залишити без задоволення.
Судові витрати по справі віднести на рахунок держави.
В задоволенні заяви відповідача  ОСОБА_3 про розподіл судових витрат та стягнення з позивача ОСОБА_1 понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000 грн., - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції, яким є Кропивницький апеляційний суд. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з підстав, передбачених ч.ч.2, 3 ст.354 ЦПК України.

Суддя Подільського 
районного суду 
міста Кропивницького Лілія Андріївна Іванова