ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

30 березня 2026 року	Справа №160/31033/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бондар М.В. розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

УСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі – ГУ ДПС у Дніпропетровській області, відповідач), в якій позивач просить визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №2035359-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ГУ ДПС у Дніпропетровській області складено податкове повідомлення-рішення №2035359-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025, яким відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України (далі – ПК України) позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами-підприємцями, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 69 741,00 грн. Відповідачем розраховано податок на об`єкт нерухомого майна, яким у 2021 володів позивач, а саме, на автостоянку за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач звертає увагу, що він є фізичною особою-підприємцем. Основним видом підприємницької діяльності є 52.21: Допоміжне обслуговування наземного транспорту (основний). Зазначена вище автостоянка, яка належала позивачу на праві приватної власності, використовувалась ним у власній господарській діяльності, в оренду чи інше право користування третім особам не передавалась. Відповідно до підпункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках. Окрім того, сам по собі факт реєстрації заявленого об`єкту нерухомості на фізичну особу, а не на фізичну особу-підприємця, не позбавляє останнього права на віднесення приміщень, що використовується в його господарській діяльності, до об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткуванням в розумінні підпункту 266.2.2. пункту 266.2. статті 266 ПК України. Позивач наголошує, що автостоянка може мати тимчасові споруди та малі архітектурні формі (огорожі, тверде покриття, освітлення, приміщення для обслуговування персоналу, навіси тощо), які не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Таким чином, з огляду на те, що автостоянка є об`єктом нежитлової нерухомості та має малі архітектурні форми, використовується фізичною особою-підприємцем з основним видом економічної діяльності 52.21 – Допоміжне обслуговування наземного транспорту, та платником єдиного податку, позивач вважає, що зазначений об`єкт має всі необхідні умови для застосування норми підпункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2. статті 266 ПК України. Вважаючи протиправним спірне податкове повідомлення-рішення, позивач звернувся до суду з цим позовом.
19.11.2025 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник ГУ ДПС у Дніпропетровській області проти задоволення позову заперечує, зазначаючи, що за даними ІКС ОСОБА_1 є власником одного з об`єктів нежитлової нерухомості, а саме: - майновий комплекс автостоянки, загальною площею 2 324,70 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , частка власності 100%, з 04.03.2016. Керуючись підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України, контролюючим органом в автоматичному режимі сформовано податкове повідомлення-рішення форми «Ф» з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за кодом бюджетної класифікації (18010300) №2035359-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025 на суму 69 741,00 грн, за податковий період 2021 рік. Згідно з підпунктом «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках. Мала архітектурна форма для здійснення підприємницької діяльності – тимчасова одноповерхова споруда соціально-культурного, побутового, торгівельного та іншого призначення висотою не вище ніж 4 метри, що має не більше 30 кв.м., виготовляється з полегшених конструкцій, встановлюється тимчасово без закладення фундаменту і має закрите приміщення для тимчасового перебування відвідувачів. Разом з цим, відповідно до акту вбачається, що літ. А-1 - вартова, загальною площею 6,3 кв.м; І - замощення, загальною площею 1493,7 кв.м. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2025 №488 «Про деякі питання проведення технічної інвентаризації»: замощення – спеціальне покриття вздовж зовнішнього боку стін будівлі для захисту фундаментів від атмосферних опадів. Відсутність технічного паспорту унеможливлює належне встановлення фактичного віднесення споруди до тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності та/або малих архітектурних форм. Таким чином, застосування підпункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання таких обов`язкових умов: об`єктний склад: об`єкти нежитлової нерухомості; суб`єктний склад: суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу; місце проведення діяльності: у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках. Отже, від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки звільняються, зокрема фізичні особи-підприємці, що провадять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності. Як свідчать обставини справи, згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, об`єкт нежитлової нерухомості (майновий комплекс автостоянки) не відноситься до тимчасових споруди малих архітектурних форм, натомість відповідно до підпункту «г» підпункту 14.1.129. прим. 1 підпункту 14.1.29 пункту 14.1 статті 14 ПК України криті автомобільні стоянки віднесено до категорії: гаражі. Висновки акту обстеження щодо технічної інвентаризації автостоянки від 05.05.2024, що складений інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_2 , не можуть бути використані для підтвердження віднесення споруди до тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності та/або малих архітектурних форм, оскільки податковим періодом за оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням є 2021 рік. Отже, відсутні підстави для застосування підпункту «е» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України при нарахуванні податку на заначений вище об`єкт нерухомого майна.
Дослідивши матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області, як платник податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та є фізичною особою-підприємцем з 02.07.2008. Основним видом підприємницької діяльності є: 52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспорту (основний).
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №447824603, позивач є власником декількох об`єктів, зокрема, автостоянки: літ.А-1-будівля вартової площею 25,8 кв.м., літ. Б-навіс площею 155,7 кв.м.,літ. В- навіс площею 418,8 кв.м., літ.Г вбиральня площею 1,0 кв.м., літ.Д-навіс площею 221,1 кв.м., літ.Е-вольєр площею 18,3 кв.м., №1-4-огорожі площею 364,0 кв.м., літ.І- замощення площею 1120,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , частка власності 100%, з 04.03.2016.
Відповідно до підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України, контролюючим органом сформовано податкове повідомлення-рішення форми «Ф» з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за кодом бюджетної класифікації (18010300) №2035359-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025 на суму 69 741,00 грн, за податковий період 2021 рік.
Вважаючи спірне податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, врегульовано Податковим кодексом України (далі – ПК України).
Порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначено статтею 266 ПК України.
Підпунктом 266.1.1.1. пункту 266.1. статті 266 ПК України установлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно із положеннями підпункту 14.1.129-1. пункту 14.1. статті 14 ПК України, об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. До об`єктів нежитлової нерухомості відносяться:
а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.
У відповідності до підпункту 266.2.1. пункту 266.2. статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
При цьому, виходячи із системного тлумачення вищевказаної норми ПК України, законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Базою ж оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1. пункту 266.3. статті 266 ПК України).
Відповідно до підпункту 266.3.2. пункту 266.3. статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Згідно з підпунктом 266.5.1. пункту 266.5. статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Підпунктом 266.7.1. пункту 266.7 статті 266 ПК України передбачено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Підпунктом «е» підпункту 266.2.2. пункту 266.2. статті 266 ПК України встановлено, що не є об`єктом оподаткування об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.
Згідно зі статтею 179 Цивільного кодексу України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Відповідно до частини 1 статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Згідно з частиною 1 статті 188 Цивільного кодексу України якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ).
Пунктом 6 Правилам зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 № 115 (далі – Правила) та ДБН В.2.3-15:2007 визначено, що автостоянка повинна мати тверде покриття (асфальтове, бетонне, гравійне, щебеневе), огорожу, освітлення, телефонний зв`язок, приміщення для обслуговуючого персоналу, в`їзні-виїзні ворота із шлагбаумом та запасні ворота на випадок термінової евакуації транспортних засобів. У разі потреби й технічної можливості на автостоянках обладнуються класи з безпеки дорожнього руху, пункти технічного огляду та самообслуговування транспорту, встановлюється пожежна та охоронна сигналізація, гучномовець.
Відповідно до абзацу третього додатку «Б» до ДБН В.2.3-15:2007 автостоянка - це спеціально обладнана відкрита площадка для постійного або тимчасового зберігання легкових автомобілів та інших мототранспортних засобів.
Пунктом 5.1 ДБН В.2.3-15:2007 передбачено, що у складі автостоянок для постійного зберігання автомобілів повинні бути відкриті площадки для стоянки автомобілів, приміщення для чергових і зберігання інвентаря, відповідні елементи інженерного обладнання та благоустрою, а також, за необхідності та технічної можливості, можуть бути - пости технічного огляду та дрібного технічного ремонту і миття автомобілів, включаючи пункти-пости самообслуговування - оглядові ями (естакади), місця чищення салону автомобіля. Такі автостоянки можуть бути обладнані сонцезахисними навісами, вітрозахисними стінками, декоративним сонцезахисним і шумозахисним озелененням.
Пунктом 5.9 вказаних ДБН передбачено, що на автостоянках з 50 і більше місцями постійного та тимчасового зберігання автомобілів при головному в`їзді-виїзді повинен влаштовуватися контрольно-пропускний пункт (приміщення для обслуговуючого персоналу, туалету та інше), обладнаний майданчик для зберігання протипожежного інвентарю, встановлення контейнерів-сміттєзбірників.
Виходячи з аналізу положень статей 179, 181, 188 ЦК України, ДБН В.2.3-15:2007 та Правил автостоянка не є об`єктом нерухомого майна, оскільки утворюється за рахунок інших речей (огорожі, твердого покриття, освітлення, приміщень для обслуговування персоналу), які не є об`єктами нерухомого майна у розумінні статті 181 ЦК України, оскільки вони безпосередньо не пов`язані з земельною ділянкою.
Для застосування підпункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України необхідно обов`язково дотриматися усіх наступних умов:
- об`єкт повинен відноситися до нежитлової нерухомості;
- об`єкт повинен використовуватися суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу;
- суб`єктам господарювання повинен провадити свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.
З матеріалів справи вбачається, що автостоянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належала позивачу на праві приватної власності, у 2021 році. 
Вищезазначена стоянка є спеціально обладнаним майданчиком для надання послуг зі зберігання транспортних засобів, що відповідає вимогам ДБН В.2.3-15:2007 та Правилами зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №115 від 22.01.1996.
В акті обстеження щодо технічної інвентаризації автостоянки від 05.05.2024 б/н, зазначено, що з наданих матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна - автостоянки, розташованої за адресою: вул. Титова, 18-Д, м. Дніпро, вбачається:
Літ. А-І – будівля вартової площею 25,8 кв.м., літ. Б – навіс площею 155,7 кв.м., літ. В – навіс площею 418,8 кв.м., літ. Е – вольєр площею 18, кв.м., №1-4 огорожі площею 364,0 кв.м., літ. І – замощення площею 1120,0 кв.м. є відповідно до чинного законодавства малими архітектурними спорудами.
По-перше, вказані споруди не мають капітального фундаменту, що робить можливим їх переміщення без знецінення. 
По-друге, вказані споруди мають металеві стіни, металеву покрівлю та металеві перекриття, що виключає їх належність до об`єктів нежитлової нерухомості. 
Відповідно пункту 4 глави 1 розділу II Інструкціі про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 за № 582/5773 в редакції, чинної на момент складання технічного паспорту (далі - Інструкція) господарські (допоміжні) будівлі (сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, сміттєзбірники тощо) та споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо) підлягають технічній інвентаризації в складі основної будівлі. 
Згідно з пунктом 2 глави 2 розділу III Інструкції тимчасові збірно-розбірні, без фундаменту, з недовговічного матеріалу, сезонного використання (без утеплення основних огороджувальних конструкції) споруди (навіси, палатки, кіоски, накриття, літні душі, вбиральні, теплиці, покриті поліетиленовою плівкою, тощо) обміряють та включають до матеріалів інвентаризації.
Суд критично оцінює доводи представника відповідача щодо неможливості застосування до спірних правовідносин акту обстеження щодо технічної інвентаризації автостоянки від 05.05.2024, оскільки податкові зобов`язання визначено позивачу за 2021 рік.
З цього приводу суд зазначає, що автостоянка за адресою: вул. Титова, 18-Д, м. Дніпро, належить позивачу на праві власності з 2016 року, перелік та технічні характеристики об`єктів, з яких вона складається, наявний в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та проаналізований в акту обстеження щодо технічної інвентаризації автостоянки від 05.05.2024, залишився незмінним.
Таким чином, враховуючи, що з 2016 року до 2024 рік опис та технічні характеристики автостоянки за адресою: вул. Титова, 18-Д, м. Дніпро не зазнали змін, суд приходить до висновку про можливість застосування в спірних правовідносинах акту обстеження щодо технічної інвентаризації автостоянки від 05.05.2024.
Також, на підтвердження провадження господарської діяльності позивачем до матеріалів справи долучені копії паркувальних талонів за 2021 рік. 
Отже, враховуючи те, що спірний об`єкт використовувався ФОП ОСОБА_1 для провадження основного виду господарської діяльності – 52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспорту, що підтверджується дослідженими судом належними та допустимими доказами, наявні правові підстави для застосування преференцій, передбачених підпунктом «е» підпункту 266.2.2. пункту 266.2. статті 266 ПК України.
Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 27.08.2024 у справі № 160/7228/24 та від 25.02.2025 у справі №160/7225/24 (адміністративне провадження № К/990/3673/25).
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно із статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджується факт порушення позивачем положень податкового законодавства, відтак, оскаржуване податкове повідомлення-рішення №2035359-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025 на суму 69 741,00 грн, за податковий період 2021 рік, є необґрунтованим та прийнятим без урахуванням усіх обставин, що мали значення, а тому не відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, внаслідок чого позовні вимоги підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
У позовній заяві зазначено, що докази на підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу будуть надані додатково.
Частинами 3-5 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог; для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог; у випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.
Таким чином, питання розподілу понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу буде розглянуто судом після надання позивачем відповідних доказів в порядку статей 143, 252 Кодексу адміністративного судочинства України.
Як вбачається з матеріалів позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 968,96 грн., що документально підтверджується платіжною інструкцією від 13.10.2025 №1.352466397.1.
Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Дніпропетровській області на користь позивача підлягають відшкодуванню витрати на сплату судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 968,96 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (вул. Сімферопольська, буд. 17-А, м. Дніпро, 49005; ідентифікаційний код ВП в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 44118658) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення – задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №2035359-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області судові витрати у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Бондар