ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2026 року Справа № 915/1314/25 
м. Миколаїв
Господарський суд Миколаївської області, у складі судді Семенчук Н.О., 
за участю секретаря судового засідання Мавродій Г.В.
за участі представників учасників справи:
від позивача (представник позивача) – не з`явився,
від відповідача (представник відповідача) – не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу
за позовом: Миколаївської міської ради, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001, код ЄДРПОУ 26565573
до відповідача: Фірми «Неком» в виді товариства з обмеженою відповідальністю, Аеродромне шосе, 5, м. Ізмаїл, Одеська обл., 68600, код ЄДРПОУ 13896377
про: стягнення 175 324,87 грн.

Миколаївська міська рада звернулася до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою № 22264/02.02.01-22/02/012/25 від 25.08.2025 (вх. № 12729/25 від 05.09.2025), в якій просить суд:
- стягнути з фірми «НЕКОМ» в виді товариства з обмеженою відповідальністю (код ЄДРПОУ 13896377) на користь Миколаївської міської ради заборгованість в сумі 175 324,87 грн. за безоплатне користування з 04.09.2024 по 01.02.2025 земельною ділянкою площею 25027 кв.м. з кадастровим номером 4810136900:05:082:0017 за адресою: місто Миколаїв, вулиця Яворницького Дмитра (Горького), будинок 26 (отримувач УК у м. Миколаїв/ Центральний р-н/24062200; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код в ЄДРПОУ отримувача 37992030; рахунок № UA5889999803 14000611000014483);
- стягнути з Відповідача на користь Миколаївської міської ради через виконавчий комітет Миколаївської міської ради сплачений судовий збір у розмірі 3 028, 00грн. (банк отримувача ДКСУ м. Київ, код в ЄДРПОУ отримувача 04056612, рахунок №UA448201720344230028000027733).
В обґрунтування позовних вимог міська рада зазначає, що з 17.02.2022 по теперішній час фактичним користувачем земельної ділянки комунальної власності площею 25027 кв.м. з кадастровим номером 4810136900:05:082:0017 є Фірма «Неком» в виді товариства з обмеженою відповідальністю, яке набуло речове право власності на майно за адресою: м. Миколаїв, вул. Яворницького Дмитра, 26, яке розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером 4810136900:05:082:0017. При цьому, за даними позивача, відповідач не сплачував кошти до міського бюджету за користування відповідною земельною ділянкою, чим були порушені права Миколаївської міської ради як органу місцевого самоврядування та власника земельної ділянки щодо неодержання коштів за час безоплатного використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів у період з 04.09.2024 по 01.02.2025.
Позовні вимоги обґрунтовані приписами ст.ст. 17, 377, 1212 Цивільного кодексу України, ст.ст. 14, 269, 287 Податкового кодексу України, ст.ст. 12, 19, 83, 120, 126, 206 Земельного кодексу України, ст.ст. 3, 58, 128, 175 Господарського кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 09.09.2025 позовну заяву Миколаївської міської ради № 22264/02.02.01-22/02/012/25 від 25.08.2025 (вх. № 12729/25 від 05.09.2025) було залишено без руху; постановлено позивачу усунути встановлені при поданні позовної заяви недоліки в строк, який не перевищує 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху; роз`яснено позивачу, що при невиконанні вимог даної ухвали, позовна заява вважається неподаною та повертається позивачу.

22.09.2025 на адресу суду від позивача засобами поштового зв`язку надійшла заява б/н та без дати(вх. № 13454/25 від 22.09.2025) про усунення недоліків позовної заяви (поштове відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 5400200045927), з якою позивачем надано суду позовну заяву (уточнену) № 24170/02.02.01-40/02/012/25 від 15.09.2025 (вх. № 13454/1/25/25 від 22.09.2025).

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 24.09.2025, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, останню було прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/1314/25 за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання у справі на 23.10.2025 об 11:00; встановлено для сторін процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 23.10.2025, яку занесено до протоколу судового засідання, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 11.11.2025 о 10:30.

Підготовче засідання у справі № 915/1314/25 призначене на 11.11.2025, не відбулось, у зв`язку з оголошенням у місті Миколаєві та області повітряної тривоги, та, відповідно необхідності перебування працівників та відвідувачів суду в укритті.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 11.11.2025 було повідомлено учасників справи про проведення підготовчого засідання 17.12.2025; крім того, постановлено Миколаївській міській раді у строк до 21.11.2025 включно подати додаткові пояснення щодо окремого питання, а саме щодо площі об`єкта нерухомого майна, яке знаходиться за адресою м. Миколаїв, вул. Яворницького Дмитра, буд. 26, та належить Фірмі «Неком» в виді товариства з обмеженою відповідальністю, щодо розташування якого на спірній земельній ділянці Миколаївською міською радою заявлені позовні вимоги у даній справі.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 17.12.2025, яку занесено до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження у справі № 915/1314/25 та призначено її до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 22.01.2026 о 12:00.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 16.01.2026, було постановлено розглянути справу № 915/1314/25 поза межами строку, встановленого ст. 195 ГПК України, у розумний строк; повідомити учасників справи, що судове засідання у справі № 915/1314/25 відбудеться 04.02.2026 о 12:00.

04.02.2026 до суду від Миколаївської міської ради надійшла така кореспонденція:
- сформоване в системі «Електронний суд» клопотання б/н від 03.02.2026 (вх. № 1589/26 від 04.02.2026) про відкладення (перенесення) розгляду справи, мотивоване різким погіршенням стану здоров`я представника позивача;
- сформовані в системі «Електронний суд» додаткові пояснення б/н від 03.02.2026 (вх. № 1591/26 від 04.02.2026) на виконання ухвали суду від 11.11.2025.

В судове засідання 04.02.2026 сторони своїх представників не направили, про час та місце проведення засідання були повідомлені належним чином.
Так, копію ухвали Господарського суду Миколаївської області від 16.01.2026 було надіслано позивачу в його електронний кабінет в системі «Електронний суд». Документ доставлено до електронного кабінету позивача 16.01.2026 о 19:34, що підтверджується наявною в матеріалах справи відповідною довідкою. За змістом ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення. Враховуючи наведене, слід вважати, що копію ухвали Господарського суду Миколаївської області від 16.01.2026 у справі № 915/1314/24 позивач отримав 19.01.2026.
Копія ухвали Господарського суду Миколаївської області від 16.01.2026 була надіслана відповідачу засобами поштового зв`язку (із відміткою «судова повістка» на конверті), за адресою встановленою судом за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та повернута поштовим відділенням за зворотною адресою (поштове відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором R067083368940), із зазначенням причин повернення «за закінченням терміну зберігання». Разом із тим, в поштовій довідці про причини повернення/досилання вказано, що категорично забороняється використання такої причини повернення як «за закінченням терміну зберігання» для рекомендованих листів з позначкою «Судова повістка». Отже, наявна на поштовому конверті інформація щодо причин повернення поштового відправлення є суперечливою.
З урахуванням наведеного, судом за даними щодо трекінгу поштових відправлень з офіційного вебсайту Акціонерного товариства «Укрпошта» встановлено, що поштове відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором R067083368940 було повернуто відправнику 28.01.2026 у зв`язку із відсутністю одержувача за вказаною адресою.
Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
У відповідності до ч. 7 ст. 120 ГПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.
Крім того, судом взято до уваги висновки, викладені Великою палатою Верховного Суду у постанові від 05.09.2024 у справі № 990/152/24, відповідно до яких день проставлення у поштовому повідомленні відмітки «про відсутність адресата за вказаним нею місцем проживання (перебування)», може вважатися днем вручення копії ухвали.
За такого, суд дійшов висновку про те, що копію ухвали від 16.01.2026 слід вважати врученою відповідачу 28.01.2026.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про належне повідомлення сторін, та зокрема відповідача у даній справі.

Судом було розглянуто клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, та зауважено, що згідно з приписами ч.1 та п. 1 ч. 3 ст.202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Суд зауважує, що неможливість явки представника позивача в судове засідання обґрунтовується різким погіршенням самопочуття, водночас жодних доказів на підтвердження вказаної обставини суду не надано.
Також, суд наголошує, що неможливість явки представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах, проте, позивачем суду таких доказів не надано, як і не надано суду доказів неможливості забезпечити участі в судовому засіданні іншого представника позивача.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.03.2019 по справі № 910/12842/17, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи викладене вище, суд зазначає, що оскільки явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, а відсутність представників сторін (та, зокрема, позивача) у даному засіданні не перешкоджає розгляду справи по суті, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи.
Враховуючи положення ст. 13 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

При цьому, суд констатує, що відповідач своїм правом у визначений судом строк на подання відзиву на позов оформленого згідно з вимогами ст.165 ГПК України разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення не скористався.
Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В судовому засіданні 04.02.2026, за результатами розгляду справи за наявними матеріалами, судом підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив таке.

Територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 4810136900:05:082:0017 площею 2,5027 га, за адресою Миколаївська обл., м. Миколаїв, вулиця Горького, земельна ділянка 26, що вбачається з Інформаційної довідки № 428771828 від 27.05.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 
Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру від 07.08.2025 земельна ділянка з кадастровим номером 4810136900:05:082:0017 має площу 25027 кв.м., знаходиться за адресою: місто Миколаїв, вулиця Горького, будинок 26.
Суд зауважує, що відповідно до розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації № 197-р від 21.05.2016 «Про перейменування об`єктів топоніміки та демонтаж пам`ятників та пам`ятних знаків» (із змінами і доповненнями) вулицю Горького у м. Миколаєві було перейменовано на вулицю Дмитра Яворницького.

04.09.2014 між Миколаївською міською радою, як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВАЛЕКОМ», як орендарем, було укладено Договір оренди землі № 10642, відповідно до предмету якого Миколаївська міська рада на підставі рішення від 24.07.2014 № 42/42 передає, а товариство з обмеженою відповідальністю «ВАЛЕКОМ» приймає в оренду земельну ділянку для обслуговування нежитлового об`єкту по вул. Горького, 26 /Ленінський район/.
Умовами Договору оренди передбачено, що договір діє протягом 10 років з дати його укладання (до 04.09.2024). 
За даними позивача, вказаний договір діяв до 04.09.2024 та в подальшому продовжений не був.

При цьому, з матеріалів справи, а саме Інформаційної довідки № 428771828 від 27.05.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, також вбачається, що право власності на нерухоме майно за адресою: місто Миколаїв, вулиця Яворницького Дмитра, будинок 26 з 17.02.2022 було зареєстроване за ФІРМОЮ «НЕКОМ» В ВИДІ ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ, код ЄДРПОУ 13896377 на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 157, 158, виданого 17.02.2022 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Міщенко М.В.
Позивач зазначає, що з 17.02.2022 відповідач набув речове право власності на нерухоме майно за адресою: місто Миколаїв, вулиця Яворницького Дмитра, будинок 26, яке розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером 4810136900:05:082:0017 загальною площею 25027 кв.м., та, відповідно, у період з 17.02.2022 по теперішній час є фактичним користувачем земельної ділянки з кадастровим номером 4810136900:05:082:0017 загальною площею 25027 кв.м., на якій розташований нежитловий об`єкт нерухомого майна, при цьому відповідач не сплачував кошти до міського бюджету за користування земельною ділянкою, чим були порушені права Миколаївської міської ради як органу місцевого самоврядування та власника земельної ділянки щодо неодержання коштів за час безоплатного використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.
Так, за змістом наданого позивачем до матеріалів справи листа Головного управління ДПС у Миколаївській області № 1030/5/14-29-04-02-01-08 від 30.01.2025 зазначено, що за даними інтегрованої картки платника податків ТОВ «НЕКОМ» (код ЄДРПОУ 13896377) орендної плати з юридичних осіб (КБК 18010600) сплата за період з 01.01.2022 по 28.01.2025 відсутня.
За розрахунком позивача розмір безпідставно збережених відповідачем коштів (неодержаної орендної плати) за період безоплатного використання земельної ділянки площею 25027 кв.м. по вул. Яворницького Дмитра, будинок 26 у м. Миколаєві, у період 04.09.2024 по 01.02.2025 становить 175 324,87 грн.

З метою досудового врегулювання спору Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради було оформлено на ім`я Фірми «НЕКОМ» листа № 2966/02.02.01-22/12/3/25 від 05.02.2025 щодо сплати безпідставно збережених коштів.
Матеріали справи не містять доказів реагування відповідача на вказане звернення міської ради, ні у формі сплати відповідних коштів, ні у формі подання будь-якої відповіді/пояснень/заперечень.

Вказані обставини спонукали Миколаївську міську раду звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення коштів за час безоплатного використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що відповідно до приписів ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
За правилами пункту 287.7 статті 287 Податкового кодексу України у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).
З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

Відповідач у спірний період не був ні власником, ні постійним землекористувачем земельної ділянки з кадастровим номером 4810136900:05:082:0017, у зв`язку із чим не міг бути платником плати за землю у формі земельного податку, тому єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього була орендна плата.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами.
Стаття 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
За змістом ч. 1, п. «а» ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Відповідно до положень ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю щодо земель комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
За змістом ст.ст. 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі».
Водночас Земельний кодекс України регламентує перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на нежитлову будівлю, розташовану на спірній земельній ділянці) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Вказана норма закріпила загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 12.10.2016 у справі № 6-2225 цс 16.
Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.
Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі № 924/856/20.
Водночас, оскільки право власності на нежитлову будівлю, розташовану на земельній ділянці з кадастровим номером 4810136900:05:082:0017, у спірний період було зареєстровано за відповідачем, Миколаївська міська рада була позбавлена можливості передати її в оренду іншим особам та отримувати від цього прибуток.
Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 Цивільного кодексу України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа, яка придбала такий об`єкт, стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді плати за землекористування є за своїм змістом кондикційними.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 22/207/15 і № 922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19.
Із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна відповідач як власник такого майна став фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташоване майно, тому саме із дати набуття права власності на нерухоме майно у відповідача виник як обов`язок належним чином оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), так і обов`язок оплачувати користування земельною ділянкою, на якій розташовано майно.
Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі №922/207/15, Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 №922/3412/17.

З урахуванням наведеного, суд погоджується з доводами позивача про те, що із часу виникнення права власності на нерухоме майно у відповідача виник обов`язок щодо сплати коштів за користування земельною ділянкою, який відповідач не виконав, а отже без законних підстав зберіг у себе майно - кошти за використання земельної ділянки, які підлягають стягненню у судовому порядку.

Судом було враховано, що об`єкт нерухомого майна, що належить відповідачу, а саме: нежитлові об`єкти за адресою: місто Миколаїв, вулиця Горького (Яворницького Дмитра), будинок 26 розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 4810136900:05:082:0017 загальною площею 25027 кв.м., що належить до комунальної власності Миколаївської міської територіальної громади в особі Миколаївської міської ради.
Вказана земельна ділянка визначена на місцевості, її межі чітко виділені і зрозуміло, що земельна ділянка призначена для обслуговування нежитлових об`єктів, в зв`язку з чим не має правового значення той факт, що площа земельної ділянки, яка безпосередньо зайнята нежитловими об`єктами, є більшою ніж площа об`єкту нерухомого майна, яке належить відповідачу.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02.06.2021 у справі № 201/2956/19.

Щодо розрахунку заявлених вимог, судом враховано, що відповідно до вимог статті 13 Закону України «Про оцінку земель» розмір орендної плати за земельні ділянки комунальної власності визначається на підставі нормативної грошової оцінки земельних ділянок.
Відповідно до пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20 від 09.11.2021 у справі № 635/4233/19).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок - це капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.
Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, на підставі якого здійснювався розрахунок коштів, сформовано на підставі п. 5 розділу II Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 25.11.2016 №489, затвердженого в Міністерстві юстиції України 19.12.2016 за№164/29777.
Позивачем долучено до матеріалів справи копію витягу від 26.10.2020 із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 4810136900:05:082:0017, і змісту якого вбачається, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 10577911,82 грн.
Відповідно до статті 11 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до рішення Миколаївської міської ради №48/9 від 18.06.2015 «Про встановлення місцевих податків та зборів на території міста Миколаєва», зі змінами та доповненнями, розмір річної орендної плати для обслуговування об`єктів нерухомості, у яких здійснюється інша діяльність, становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки у поточному році.

Суд зазначає, що наведений позивачем за змістом позовної заяви розрахунок безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати, що складає 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки виконано за період після закінчення строку дії Договору оренди землі № 10642 від 04.09.2014 (04.09.2024) та по 01.02.2025 на загальну суму 175 324,87 грн.
Вказаний розрахунок відповідачем не оспорено, контррозрахунок не надано.
Враховуючи положення Цивільного кодексу України та користування відповідачем спірною земельною ділянкою без правовстановлюючих документів на неї, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно зберіг за рахунок Миколаївської міської ради кошти у розмірі 175 324,87 грн, які підлягали сплаті відповідачем як орендна плата за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 4810136900:05:082:0017, у зв`язку з чим позов про стягнення вказаної суми є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Суд зауважує, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до вимог ч. 1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Водночас, відповідачем не надано належних доказів в спростування доводів позивача та підтверджених матеріалами справи обставин.
Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При ухваленні рішення в справі, суд у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.
Так, за правилами п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням наведеного та беручи до уваги задоволення позову в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору у даній справі підлягають покладенню на відповідача.
Судом також враховано, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. Якщо згідно із законом місцевою радою не створено виконавчий орган, функції головного розпорядника коштів відповідного місцевого бюджету виконує голова такої місцевої ради. Відповідно до вищевказаного, Миколаївська міська рада не є головним розпорядником коштів та не маг рахунків в органах Державної казначейської служби України, судовий збір за подання відповідної позовної заяви до суду було сплачено виконавчим комітетом Миколаївської міської ради.
Таким чином, є стягнення судових витрат на користь Миколаївської міської ради слід здійснити через Виконавчий комітет Миколаївської міської ради.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 11, 13, 73, 74, 76-79, 86, 165, 210, 220, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд – 

В И Р І Ш И В:
1. Позовні вимоги задовольнити.
2. Стягнути з Фірми «Неком» в виді товариства з обмеженою відповідальністю (Україна, 68600, Одеська обл., місто Ізмаїл, Аеродромне шосе, будинок 5; код ЄДРПОУ 13896377) на користь Миколаївської міської ради (Україна, 54027, Миколаївська обл., місто Миколаїв, вулиця Адміральська, будинок 20; код ЄДРПОУ 26565573) заборгованість в сумі 175 324,87 грн за безоплатне користування з 04.09.2024 по 01.02.2025 земельною ділянкою площею 25027 кв.м. з кадастровим номером 4810136900:05:082:0017 за адресою: місто Миколаїв, вулиця Яворницького Дмитра (Горького), будинок 26 (отримувач УК у м. Миколаїв/ Центральний р-н/24062200; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код в ЄДРПОУ отримувача 37992030; рахунок № UA5889999803 14000611000014483).
3. Стягнути з Фірми «Неком» в виді товариства з обмеженою відповідальністю (Україна, 68600, Одеська обл., місто Ізмаїл, Аеродромне шосе, будинок 5; код ЄДРПОУ 13896377) на користь Миколаївської міської ради (Україна, 54027, Миколаївська обл., місто Миколаїв, вулиця Адміральська, будинок 20; код ЄДРПОУ 26565573) через Виконавчий комітет Миколаївської міської ради (Україна, 54001, Миколаївська обл., місто Миколаїв, вулиця Адміральська, будинок 20; код ЄДРПОУ 04056612) судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.
Повне рішення складено 16.02.2026.

Суддя Н.О. Семенчук