Справа №585/578/26 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Шульга В. О.	
Номер провадження 33/816/1075/26 	Суддя-доповідач Клімашевська І. В. 	
Категорія  126 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року суддя Сумського апеляційного суду Клімашевська І.В.,
за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 березня 2026 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , 
притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.126 КУпАП,-

встановила:

Постановою судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 березня 2026 року ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.126 КУпАП і на нього було накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40 800 грн (сорок тисяч вісімсот гривень) з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 5 (п`ять) років, без оплатного вилучення транспортного засобу, за те, що він 05.02.2026 о 10:59:00 год у с.Овлаші вул. Шевченка, 1, повторно протягом року керував транспортним засобом не маючи посвідчення водія відповідної категорії, правопорушення вчинене повторно протягом року, чим порушив п.2.1.а Правил дорожнього руху.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 березня 2026 року та закрити відносно нього провадження у справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказував, що судом першої інстанції було порушено його право на захист, так як суд безпідставно не задовольнив його клопотання про призначення йому захисника від держави. Крім того, зазначив, що діяв у стані крайньої необхідності. Так, 05.02.2026 він, як ветеран війни- учасник бойових дій, був вимушений їхати з с.Бацмани в м.Ромни для проходження медичного огляду та ВЛК, так як 04.02.2026 він отримав виклик для підтвердження його інвалідності. В той же час, громадський транспорт приїздить у село тільки два рази на тиждень, а його знайомі відмовились везти його у місто. Враховуючи вищезазначені обставини, він був вимушений 05.02.2025 сісти за кермо власного автомобіля. До того ж, зазначав, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження наявності у його діях події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП. 
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав вимоги апеляційної скарги. Додаткових пояснень не надавав та клопотань не заявляв.
Перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 
Відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.
Завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1), а згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Право на правову допомогу гарантовано ст. 59 Основного закону України.
Права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, визначені статтею 268 КУпАП. Відповідно до зазначеної статті КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. 
Так, з матеріалів справи вбачається, що 19 лютого 2026 року від ОСОБА_1 на адресу суду першої інстанції надійшло клопотання про призначення йому захисника за рахунок держави, мотивоване тим, що він є ветераном війни- особою з інвалідністю 3 групи.
В судовому засіданні, яке відбулось за його участю в цей же день, ОСОБА_1 наполягав на залученні йому захисника від держави, і згідно відомостей протоколу судового засідання від 19.02.2026, суд ухвалив задовольнити клопотання і звернутись до Центру надання правничої допомоги про надання захисника, а судовий розгляд відклав на 03.03.2026.
В той же час, в паперовому тексті винесеного судового рішення - Постанові судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 лютого 2026 року - в задоволенні клопотання ОСОБА_1  було відмолено. Вказана постанова мотивована тим, що до матеріалів справи не додано доказів того, що він є суб`єктом права на безоплатну вторинну правову допомогу.
Положеннями чинного КУпАП не передбачено призначення судом захисника під час розгляду справи про адміністративні правопорушення, відтак заявлене особою клопотання не підлягало задоволенню. 
Водночас, по-перше, суд в судовому засіданні повідомив особі про задоволення клопотання і залучення захисника, в результаті чого ОСОБА_1 мав правомірні очікування того, що отримає юридичну допомогу.
По-друге, суд, ухваливши рішення, яке було протилежно іншим за те, про яке зазначив ОСОБА_1 , не надав можливості останньому в повній мірі реалізувати своє право на захист.
Зокрема, навіть у такому випадку, коли ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні клопотання про призначення захисника, особа не позбавлялась права на юридичну допомогу адвоката, і, керуючись положеннями Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» мала право на самостійне звернення в усній або письмовій формі до центру з надання безоплатної правничої допомоги за наданням відповідного виду правничих послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону.
В той же час, ані у вищевказаній постанові від 19.02.2026, ані в наступному судовому засіданні, судом не було роз`яснено ОСОБА_1 право на самостійне залучення захисника і не було з`ясовано, чи все ж таки потребує він правової допомоги і чи потрібен йому час для залучення захисника. Натомість, з`ясувавши, що інших клопотань у ОСОБА_1 не має, суд перейшов до розгляду справи по суті, не зважаючи на те, що до закінчення строку накладення стягнення залишалось майже 2 місяці і відкладення судового засідання з метою реалізації процесуальних прав особи, що притягується до відповідальності, не було б зволіканням з боку суду і не могло призвести до негативних наслідків у виді закриття провадження у справі. Таким чином, суд першої інстанції не надав особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, в повній мірі реалізувати свої права, чим порушив право особи на захист.
З огляду на викладене, судове рішення про притягнення  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не можна вважати законним та обґрунтованим, а тому постанова судді підлягає скасуванню з підстав порушення норм процесуального права.
Разом з тим, вбачається, що ОСОБА_1 05.02.2026 10:59:00 год у с.Овлаші вул. Шевченка, 1, повторно протягом року керував транспортним засобом не маючи посвідчення водія відповідної категорії, правопорушення вчинене повторно протягом року, чим порушив п.2.1.а Правил дорожнього руху.
І в даному випадку, зібраними матеріалами справи, дослідженими у суді, підтверджується провина  ОСОБА_1 за ч.5 ст. 126 КУпАП.
Так, з відеозапису вбачається те, транспортний засіб, під керуванням ОСОБА_1 зупиняють за те, що на транспортний засіб відсутній чинний страховий поліс. Під час перевірки документів, з`ясовується, що у нього не має посвідчення водія. Вказаний факт не заперечує і сам ОСОБА_1 .
Згідно копії Постанови ЕНА №6221272 від 25.11.2025  ОСОБА_1 було визнано винним за ч.2 ст. 126 КУпАП за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування транспортним засобом відповідної категорії. Інформації щодо оскарження чи скасування вказаної постанови в суду не має.
Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки старшого інспектора САП Роменського РВП ГУНП в Сумській області, згідно комп`ютерної бази даний «ІПНП» ГСЦ ОСОБА_1 посвідчення водія не отримував.
Вказані докази зібрані з дотриманням встановленого чинним законодавством порядку та не викликають жодних сумнівів у їх достовірності, належності та допустимості. 
При цьому, суд не може взяти до уваги позицію, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 18 Кодексу України про адміністративні правопорушення не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.
Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.
Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.
Таким чином, саме посилання особи, стосовно якої здійснюється розгляд справи про адміністративне правопорушення, на існування крайньої необхідності у вигляді неможливості доїхати з села до міста для проходження ВЛК, не може беззаперечно свідчити про необхідність застосування положень ст. ст. 17, 18 КУпАП. А будь-яких доказів наявності крайньої необхідності матеріали справи не містять.
Отже, апеляційний суд, не виходячи за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини ОСОБА_1 поза розумним сумнівом, вважає, що останній не дотримався вимог п.2.1.а ПДР та вчинив правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП.
Тому, після скасування постанови судді суду першої інстанції апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити нову постанову, якою визнати винним ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в сумі 40800 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років, без оплатного вилучення майна (у зв`язку із неможливістю встановити його власника), а також стягнути на користь держави судовий збір з урахуванням положень ст. 40-1 КУпАП.
Керуючись ст. 294 КУпАП,
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 березня 2026 року відносно ОСОБА_1 скасувати у зв`язку із порушенням суддею суду першої інстанції норм процесуального права та ухвалити нову постанову.
ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в сумі 40800 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 665,60 грн.
Штраф має бути сплачений не пізніш як через 15 днів з дня вручення постанови про накладення штрафу і вноситься в установу банку України.
У разі несплати штрафу в установлений строк постанова надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання, роботи або за місцезнаходженням майна в порядку, встановленому законом.
У порядку примусового виконання постанови стягується:
- подвійний розмір штрафу, зазначеного у постанові;
- витрати на облік правопорушення, розмір яких визначається Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя Сумського апеляційного суду	Клімашевська І. В.