ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/20111/25	Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/326/26 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Хома М. В., Храпак Н. М., 
розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників цивільну справу № 607/20111/25 за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2026 року (ухвалене суддею Позняком В.М., дата складання повного тексту не зазначено) в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «Діджи Фінанс», позивач, апелянт) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтований тим, що 31 травня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір №102909734 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 7000.00 грн, строком на 30 днів з правом пролонгації, шляхом переказу на платіжну банківську картку відповідача, зі сплатою реальних відсотків за користування кредитом у розмірі 2.00% від суми кредиту за кожен день користування (4200 грн). Також зазначено, що стандартна ставка відсотків за користування кредитом становить 5.00% від суми кредиту за кожен день користування. Договір укладено в електронному вигляді за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи первісного кредитора. Кредитний договір підписано відповідачкою електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». 14 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладений договір факторингу №08Т, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право грошової вимоги до позичальників, у тому числі за договором №102909734 від 31 травня 2021 року. Відповідач не повернув своєчасно суму позики, нараховані відсотки за користування позикою для погашення заборгованості за позикою, відповідно до умов договору кредиту. Внаслідок зазначених порушених зобов`язань заборгованість за договором кредиту становить 21910.00 грн, яка складається з 7000.00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 13580.00 грн - заборгованість за нарахованими процентами та 1330.00 грн - заборгованість за комісіями.
У зв`язку з наведеним позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 102909734 від 31 травня 2021 року в розмірі 21910.00 грн та судові витрати за розгляд справи.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2026 року позов ТОВ «Діджи Фінанс» залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ТОВ «Діджи Фінанс», в інтересах якого діє Романенко М.Е., подало на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що 31 травня 2021 року відповідач за власним волевиявленням, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан» за адресою: https://miloan.ua/ подав заявку на отримання кредиту № 102909734. Таким чином, відповідачу було направлено електронним повідомленням (SMS) на номер телефону НОМЕР_1 , який особисто вказаний відповідачем у договорі. Повідомлення містило одноразовий ідентифікатор W38606, при введенні якого відповідач підтвердив прийняття умов договору. Крім того, відповідач не надав жодних доказів, які б підтверджували, що мобільний номер телефону та ІР-адреса, з яких була подана заява на отримання кредиту, йому не належать.
Також зазначає, що надання кредитних коштів підтверджується копією платіжного доручення №28228893 від 31 травня 2021 року, який є належним та допустимим доказом на підтвердження перерахування первісним кредитором кредитних коштів відповідачу на умовах визначених договором про споживчий кредит № 102909734 від 31 травня 2021 року. Разом з тим, позивачу невідомий повний номер картки НОМЕР_2 , на яку здійснено переказ. Повний номер картки вводиться позичальником та автоматично зашифровується і зберігається у самій платіжній системі, через яку здійснюються платежі, і ні позивач, ні первісний кредитор не мають доступу до транзакцій по картковому рахунку відповідача, оскільки є фінансовими установами, а не установою банку. Також вказує, що отримання кредитних коштів третьою особою не свідчить про неукладення договору, а стосується його виконання.
У зв`язку із викладеним просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.
За правилами частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ціна даного позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи викладене, відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ТОВ «Діджи Фінанс» заявлено клопотання про витребування доказів у АТ КБ «ПриватБанк», зокрема, чи емітовано на ім`я ОСОБА_1 платіжну картку № НОМЕР_2 та виписку про рух коштів по вказаній картці.
Відповідно до частини першої, четвертої та восьмої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до частини першої статті 83 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Колегія суддів звертає увагу, що при подачі до апеляційного суду клопотання про витребування доказів, сторона позивача не обґрунтувала неможливість його подання до суду першої інстанції та не долучила докази звернення до АТ КБ «ПриватБанк» і те, що йому було відмовлено в наданні інформації.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що клопотання ТОВ «Діджи Фінанс» про витребування доказів слід залишити без задоволення.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи із наступного.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
Позивачем надано договір про споживчий кредит №102909734, укладений 31 травня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 7000.00 грн (далі - Договір).
Вищевказаний договір підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором W38606 (час: 01.06.2021 12:15), який був направлений на номер телефону НОМЕР_1 , що підтверджується долученим позивачем додатком (Договір про споживчий кредит №102909734.pdf), який міститься системі ЄСІТС.
Згідно п.1.1 Договору кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п.1.3 Договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п.1.2 Договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п.1.4 Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором.
Відповідно до п.1.2 Договору, сума (загальний розмір) кредиту становить 7000.00 грн.
Згідно п.1.3 Договору кредит надається строком на 30 днів з 31 травня 2021 року (строк кредитування).
Відповідно до п.1.4 Договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) - 30 червня 2021 року.
Згідно п.1.5.1 Договору комісія за надання кредиту: 1330.00 грн, яка нараховується за ставкою 19.00 відсотків від суми кредиту одноразово.
Відповідно до п.1.5.2 Договору, проценти за користування кредитом становлять 4200.00 грн, які нараховуються за ставкою 2.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Відповідно до п.2.1 Договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.
В той же час, згідно п.1.6 Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Пунктом 2.3.1.2 Договору передбачено, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів.
Відповідно до п.6.3 Договору приймаючи пропозицію кредитодавця про укладання цього договору позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. Правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів) Договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє і зобов`язується неухильно дотримуватись умов договору та Правил надання фінансових кредитів (послуг) Кредитодавцем, що розміщені на сайті Кредитодавця та є невід`ємною частиною цього договору.
На підтвердження факту видачі кредиту позивачем надано копії платіжного доручення №28228893 від 01 червня 2021 року, згідно якого ТОВ «Мілоан» перерахувало на ім`я отримувача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) кредитні кошти згідно договору №102909734 в сумі 7000.00 грн на банківську картку № НОМЕР_2 .
14 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 08Т. Відповідно до вказаного договору та витягу з реєстру боржників, ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги до позичальників, в тому числі за договором про споживчий кредит № 102909734 від 31 травня 2021 року, що уклали ТОВ «Мілоан» та позичальник ОСОБА_1 .
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №102909734 від 31 травня 2021 року, складеного ТОВ «Мілоан», розмір загальної заборгованості ОСОБА_1 станом на 29 серпня 2021 року становить 21910.00 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 7000.00 грн; заборгованості за відсотками - 13580 грн; заборгованість за комісією - 1330.00 грн.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи апеляційний суд виходить з наступного.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Щодо факту укладення кредитних договорів.
Звертаючись до суду з позовом ТОВ «Діджи Фінанс» посилалося на те, що через неналежне виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором №102909734 від 31 травня 2021 року заборгованість становить в розмірі 21910.00 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 7000.00 грн; заборгованості за відсотками - 13580.00 грн; заборгованість за комісією - 1330.00 грн.
Крім того, позивач стверджує, що між первісним кредитором та відповідачем укладено вищевказаний кредитний договір у електронній формі, шляхом накладення електронного підпису позичальника одноразовим ідентифікатором W38606, який надсилався на номер мобільного телефону НОМЕР_1 , який відповідач особисто вказав у договорі.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком місцевого суду щодо недоведення позивачем факту підписання договору електронним підписом у вигляді одноразового ідентифікатора відповідача, оскільки із долученого позивачем додатку (Договір про споживчий кредит №102909734.pdf), який міститься системі ЄСІТС, вбачається протилежне.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що як сам кредитний договір із зазначенням усіх реквізитів відповідача, в тому числі паспортних даних, ідентифікаційного коду, місця реєстрації та проживання, так і додатки до договору про надання кредиту, а також інформація щодо умов кредитування підписані електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора.
Отже встановивши, що без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не був би укладений, апеляційний суд приходить до висновку, що укладення кредитного договору №102909734 від 31 травня 2021 року у запропонованій формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи відповідає Закону України «Про електронну комерцію» та вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Щодо факту надання кредитних коштів.
Як вбачається з платіжного доручення за №28228893 від 01 червня 2021 року, первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором №102909734 від 31 травня 2021 року виконав в повному обсязі. Крім того, вказаний доказ не суперечить іншим доказам у справі.
При цьому, колегія суддів наголошує, що у вищевказаному платіжному дорученні зазначено реквізити: платника, отримувача, РНОКПП отримувача, маска банківської картки отримувача та призначення платежу.
На вказану обставину суд першої інстанції уваги не звернув та помилково дійшов висновку, що позивачем не надано документи, які підтверджують факт перерахування на рахунок відповідача чи видачу йому коштів за кредитним договором.
З огляду на викладене та оцінюючи докази як кожен окремо так і в їх сукупності, враховуючи принцип змагальності, апеляційний суд приходить до висновку, що первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором, який позичальником не повернутий, а тому існують правові підстави для стягнення з відповідача фактично отриманої суми кредитних коштів в розмірі 7000.00 грн.
Оскільки в матеріалах справи міститься копія кредитного договору, який підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, тобто погоджено умови отримання кредитних коштів та відповідальність за порушення погоджених умов, а також підтверджено отримання відповідачем кредитних коштів, відступлення у встановленому законом порядку права вимоги за кредитним договором на користь позивача, відтак апеляційний суд приходить до висновку про наявність у нового кредитора (позивача) права вимоги за кредитним договором №102909734 від 31 травня 2021 року.
Щодо стягнення заборгованості за відсотками.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач отримав кредитні кошти, зокрема згідно договору №102909734 від 31 травня 2021 року - 7000.00 грн.
Визначаючи розмір стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором №102909734 від 31 травня 2021 року в розмірі 13580.00 грн позивач обґрунтовував вказаний розрахунок посиланням саме на погоджений між сторонами пункт 2.3.1.2 кредитних договорів, за яким строк кредитування, тобто строк, на який надається кредит позичальнику, з урахування автопролонгацій, який становить 90 днів (30+60) та пункт 1.6 кредитних договорів, за якими, якщо позичальником не сплачено тіло та відсотки за користування кредитом на 30-й день з моменту отримання кредиту, то застосовуються умови користування кредитом, зокрема, збільшується до 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (стандартна процентна ставка).
Проте, Тернопільський апеляційний суд не може погодитися з аргументами позивача щодо нарахування процентів за кредитним договором відповідно до пункту 1.6 договору, з таких підстав.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що заявлений ОСОБА_1 строк користування кредитом складає 30 календарних днів з дня надання кредиту. При цьому, відсотки за користування кредитом ТОВ «Мілоан» нараховувалися позичальнику, виходячи зі строку кредитування за договором №102909734 - з 01 червня 2021 року по 29 серпня 2021 року.
З матеріалів справи встановлено, що укладаючи з ТОВ «Мілоан» кредитні договори шляхом приєднання (акцепту оферти), відповідач ОСОБА_1 скористався належною первісному кредитору інформаційно-телекомунікаційною системою, де йому надано можливість самостійно обрати «суму кредиту», «термін» (строк кредитування) (згідно з Алгоритмом дій споживача в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Мілоан» з метою акцепту оферти та укладення електронного договору. Заповнивши усі запитувані кредитором дані, відповідач акцептував оферту на зручних для неї умовах, які у момент акцепту пропонував йому первісний кредитор самостійно, в автоматичному порядку було сформовано Заявку відповідача на отримання грошових коштів в кредит від 31 травня 2021 року (а.с.10).
У Заявці від 31 травня 2021 року чітко визначено, що сума кредиту становить 7000.00 грн, строк кредиту 30 днів, ставка процентів 2.00 % за кожен день користування. Акцепт оферти було підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що засвідчує спрямування волевиявлення сторони договору (позичальника) на встановлення саме таких істотних умов кредитного договору.
У пунктах 1.3, 1.4 договору №102909734 встановлено, що строк повернення кредиту 30 днів з моменту отримання кредиту. Процента ставка 2.00% за кожен день від суми кредиту за час користування ним всього 4200 грн (п.1.5.2 договору).
Згідно умов графіку платежів кредитного договору №102909734 вбачається, що грошові кошти надано ОСОБА_1 на період з 31 травня 2021 року по 30 червня 2021 року, сума кредиту - 7000.00 грн, проценти за користування кредитом - 4200.00 грн, комісія - 1330.00 грн, загальна вартість кредиту - 12530.00 грн (а.с.19).
Кредит надається на строк, зазначений у заяві-анкеті та графіку платежів, який є додатком до цього договору та є невід`ємною його частиною (пункт 6.3 договору).
В той же час, відповідно до пункту 2.3.1.2 спірного договору вбачається, що граничний строк кредитування становить 90 днів (30+60), а згідно пункту 1.6. договору процентна ставка за користування збільшується.
Також договором передбачено право кредитодавця здійснити автоматичне продовження строку дії кредитного договору (пролонгація) на наступний термін за умови сплати позичальником певну частку заборгованості по кредиту.
У справі, яка переглядається апеляційний судом, встановлено, що проценти нараховані позивачем в період строку дії договору після спливу 30 днів, перевищили заборгованість за наданим тілом кредиту.
Відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов`язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів.
Зазначення у договорі двох строків кредитування та різних процентних ставок призводить до неправильного, а то й різного тлумачення та розуміння його сторонами договору, зокрема, позичальником.
Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови кредитного договору №102909734 від 31 травня 2021 року щодо строку дії - 30 календарних днів згідно пунктів 1.3, 1.4, чи 90 днів (30+60) згідно пункту 2.3.1.2 та процентної ставки, тому потрібно застосовувати правило тлумачення contra proferentem.
Більше того, у заяві відповідача на отримання грошових коштів, паспорті споживчого кредиту та графіку платежів визначено, що кредит надано в строк 30 днів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження №61-8829сво21) зазначено, що: «Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party).
Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань (постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі №613/1436/17).
Однак, позивач, нараховуючи заборгованість, виходив з іншого строку кредитування (п.2.3.1.2 кредитного договору) та процентної ставки (п.1.6 кредитного договору), що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін договору, в той час коли відповідачка, як споживач банківських послуг, є слабшою стороною цих правовідносин.
Крім того, зазначення в кредитному договорі двох різних строків кредитування та процентних ставок призвело до неясності такої умови договору, як строк кредитування, що в даному випадку слід тлумачити проти того, хто їх написав (Contra proferentem), а тому апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення нарахованих відсотків за кредитним договором після закінчення строку дії кредитного договору (30 днів з моменту отримання кредиту).
В цьому випадку право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статі 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).
Враховуючи наведене, колегія суддів виходить з того, що починаючи з 01 липня 2021 року за договором №102909734 від 31 травня 2021 року у ТОВ «Мілоан», як первісного кредитодавця, відсутнє право нараховувати проценти за вказаним кредитним договорам.
Апеляційний суд приходить до переконання, що пунктам 1.3, 1.5.2 договору прямо суперечить пунктам 2.3.1.2, 1.6 та фактично застосовується до позичальника, як штрафні санкції.
У справі, що переглядається, позивач не заявляв до стягнення з відповідача неустойки, 3% річних та інфляційних витрат в порядку, установленому частиною другою статті 625 ЦК України, як наслідку прострочення споживачем ОСОБА_1 виконання грошового зобов`язання за кредитним договорам №102909734 від 31 травня 2021 року, а нарахував їх як відсотки за користування кредитом у порядку, встановленому статтею 1048 ЦК України, що не відповідає акцептованим відповідачем умовам оферти.
Разом з тим, колегія суддів враховує ту обставину, що відповідач ОСОБА_1 є військовослужбовцем, який мобілізований до лав Збройних Сил України з 12 березня 2022 року, тобто до виникнення спірних кредитних правовідносин між сторонами по даній цивільній справі.
Апеляційний суд вважає, що існують правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача тіла кредиту та процентів за користування, нарахованих виключно у період з 01 червня 2021 року по 30 червня 2021 року, в межах тридцятиденного строку за ставкою 2.00% в день від суми кредиту, що всього становить 4200.00 грн, та 7000 грн тіла кредиту.
Щодо стягнення заборгованості за комісією.
Сторона позивача просить за надання кредиту №102909734 від 31 травня 2021 року стягнути комісію у розмірі 1130.00 грн.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту.
Згідно з частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Згідно з частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Аналіз умов договору №102909734 від 31 травня 2021 року року про споживчий кредит, свідчить про те, що комісія за надання кредиту в розмірі 1330 грн, яка нараховується за ставкою 19 % від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту, встановлена в п. 1.5.1 договору, є платою безпосередньо за надання кредитних коштів позичальнику.
Умови договору не містять переліку інших додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які позивачем встановлена комісія за обслуговування кредиту.
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15.
Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що положення договору про надання споживчого кредиту №102909734 від 31 травня 2021 року щодо сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту в розмірі 1330.00 грн суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору, а відтак відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією за надання кредиту.
У відповідності до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У відповідності до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, та ухвалення нового, яким з відповідача в користь позивача слід стягнути заборгованість за договором №102909734 від 31 травня 2021 року у загальному розмірі 11200.00 грн, яка складається з: 7000 грн - прострочена заборгованість за кредитом; 4200 грн - прострочена заборгованість за відсотками. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.
Щодо вирішення питання судових витрат.
ТОВ «Діджи Фінанс» у позовній заяві та апеляційній скарзі просило суд стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судом встановлено, що ціна позову у даній справі становила 21910.00 грн. Судом апеляційної інстанції частково задоволено скаргу позивача та задоволено позовні вимоги на суму 11200.00 грн, що становить 51.11% ціни позову.
Ставки, що підлягали сплаті при поданні позовної заяви та апеляційної скарги, становили 2422.40 грн та 3633.60 грн, які сплачено стороною позивача.
Отже з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за розгляд даної справи в суді у розмірі 3095.22 грн (6056/100*51.11%).
Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження надання правничої допомоги в суді першої та апеляційної інстанцій апелянтом надано копію договору про надання правничої допомоги від 05 травня 2025 року №01-05/05, копію додаткової угоди від 31 липня 2025 року №516 до договору про надання правничої допомоги, копію акту прийому-передачі наданих послуг від 31 липня 2025 року за розгляд справи в суді першої інстанції на суму 5000 грн, копію договору про надання правничої допомоги від 05 січня 2026 року №42649746-АБ, копію додаткової угоди від 19 січня 2026 року до договору про надання правничої допомоги, копію акту прийому-передачі наданих послуг від 19 січня 2026 року за розгляд справи в суді апеляційної інстанції на суму 4000 грн.
Таким чином витрати позивача на професійну правничу (правову) допомогу у суді першої та апеляційної інстанції підтверджені належними та допустимими доказами.
Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу за розгляд даної справи в суді у розмірі 4599.99 грн (9000/100*51.11%).
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» - задовольнити частково.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2026 року - скасувати.
Ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором №102909734 від 31 травня 2021 року в розмірі 11200.00 грн, з яких: 7000.00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 4200.00 грн - заборгованість за відсотками.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» судові витрати, понесені за розгляд справи в суді, в розмірі 7695.21 грн, з яких: 4599.99 грн - витрати на професійну правничу допомогу та 3095.22 грн - витрати зі сплати судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України оскарженню не підлягає.
Дата складення повного тексту постанови - 30 березня 2026 року.
Реквізити учасників:
Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», адреса: Київська область, м. Бровари, вул. Симона Петлюри, 21/1, ЄДРПОУ 42649746.
Відповідач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Головуючий         О.З. Костів
Судді:          М.В. Хома
Н.М. Храпак