ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

17 лютого 2026 року 
м.Суми
Справа №589/2200/25 
Провадження № 22-ц/816/1571/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого – Сидоренко А.П. (суддя-доповідач),
суддів – Собини О.І., Сізова Д.В.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Шосткинський завод «Зірка» на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 жовтня 2025 року ухвалене в м. Шостка у складі судді Прачук О.В., в цивільній справі № 589/2200/25 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шосткинський завод «Зірка» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 

у с т а н о в и в :

15 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до ТОВ «Шосткинський завод «Зірка» та свої вимоги мотивує тим, що з 22 серпня 1980 року по 30 грудня 2021 року вона перебувала з відповідачем у трудових відносинах. 30 грудня 2021 року позивачка була звільнена у зв`язку зі скороченням штату. В день звільнення відповідач не виплатив їй заборгованість із заробітної плати в розмірі 117562 грн. 42 коп., а також письмово не повідомив про нараховані суми належні при звільненні. 
Також позивачка звернулася до суду з клопотанням про поновлення строку для звернення до суду, зазначаючи про те, що в межах тримісячного строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, вона звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, про що 15 липня 2024 року був виданий судовий наказ, але ухвалою суду від 18 листопада 2024 року його було скасовано. Вказану ухвалу суду позивач отримала в приміщенні суду 08 травня 2025 року. 
Зважаючи на викладене, просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 березня 2023 року по 09 вересня 2023 року у розмірі 50952 грн 00 коп.
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 жовтня 2025 року позов задоволено, стягнуто з ТОВ «Шосткинський завод «Зірка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 березня 2023 року по 09 вересня 2023 року у розмірі 50952 грн 00 коп. та судовий збір в сумі 1211 грн 20 коп.
Не погоджуючись із рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити з підстав пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору; вирішити питання про розподіл судових витрат у суді апеляційної інстанції.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що заборгованість із виплати заробітної плати фактично погашена відповідачем 22 квітня 2024 року, отже перебіг визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку починається з наступного дня, тобто з 23 квітня 2024 року і закінчується 23 липня 2024 року. Із вказаним позовом позивачка звернулась до суду 15 травня 2025 року. Звернення позивачки до суду про видачу судового наказу не впливає на перебіг строку звернення до суду, а тому в задоволенні її клопотання суд першої інстанції мав відмовити.
12 лютого 2026 року від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу представника позивача відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у зазначеній справі не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи слідує, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем у період з 22 серпня 1988 року по 30 грудня 2021 року, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.14).
Наказом № 316-к від 29 грудня 2021 року позивачку 30 грудня 2021 року звільнено з займаної посади, у зв`язку з скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги (а.с.15).
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 листопада 2022 року у справі № 589/2887/22 з відповідача на користь позивачки було стягнуто, крім іншого, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 67550 грн 00 коп. за період з 31 грудня 2021 року по 07 вересня 2022 року (а.с.9-10).
З копії заяви про видачу судового наказу, поданої до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області, слідує, що 12 липня 2024 року позивачка зверталась до суду з вимогою про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 березня 2023 року по 09 вересня 2023 року в розмірі 50952 грн. (а.с.23-24).
Ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 18 листопада 2024 року судовий наказ у справі № 589/3205/24 про стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період роботи з 09 березня 2023 року по 09 вересня 2023 року в сумі 50952,00 грн скасовано (а.с.27).
Крім того, згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень судовим наказом від 15 липня 2024 року Шосткинським міськрайонним судом Сумської області у справі № 589/3185/24 стягнуто з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 08 вересня 2022 року по 08 березня 2023 року в розмірі 49408,00 грн.
Ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 27 серпня 2024 року зазначений судовий наказ у справі № 589/3185/24 скасовано.
З листа ДП «Шосткинський завод «Зірка» від 27 червня 2024 року № 1263 встановлено, що відповідач в процедурі розпорядження майном погасило позивачці всю заборгованість із заробітної плати: 2 897,55 грн 28 лютого 2024 року, 2 548,57 грн. 27 березня 2024 року, 112116,30 грн 24 квітня 2024 року (а.с. 16).
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 квітня 2025 року у справі № 589/5638/24 стягнуто з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 лютого 2023 року по 08 березня 2023 року в розмірі 6176 грн., судовий збір в сумі 151 грн 40 коп. (а.с. 11-13).
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачці з вини відповідача не виплачено належні при звільненні суми у строки, що визначені статтею 116 цього Кодексу, а тому відповідно до ст. 117 КЗпП України наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за період з 09 березня 2023 року по 09 вересня 2023 року в розмірі 50952 грн.
Поновлюючи позивачці строк звернення до суду з цим позовом, суд першої інстанції зазначив, що заборгованість із виплати заробітної плати була фактично погашена відповідачем 22 квітня 2024 року. Перебіг тримісячного строку починається з наступного дня, тобто з 23 квітня 2024 року і закінчується 23 липня 2024 року. Із вказаним позовом ОСОБА_1 звернулась до суду 15 травня 2025 року. 12 липня 2024 року позивачка зверталась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з боржника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 березня 2023 року по 09 вересня 2023 року в розмірі 50952 грн, про що 15 липня 2024 року був виданий судовий наказ, однак ухвалою від 18 листопада 2024 року його було скасовано. 
Тому, суд першої інстанції зазначив, що подання заяви про видачу судового наказу не перериває строку звернення до суду, визначеного ст. 233 КЗпП України, однак, з наведених вище підстав вважає зазначені позивачкою причини пропуску строку поважними та поновив строк звернення до суду, задовольнив позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 березня 2023 року по 09 вересня 2023 року у розмірі 50952 грн. 00 коп.
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивачки підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.
Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У відповідності до вимог п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч. 2 цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції зазначив про наявність вини роботодавця у затримці розрахунку позивачем, а тому у відповідності до ст. 117 КЗпП позивачці підлягає виплаті середній заробіток за період з 09 березня 2023 року по 09 вересня 2023 року в розмірі 50952 грн.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивачки) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній станом на час звільнення позивачки) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.
Таким чином, позивачка у зв`язку з непроведенням із нею повного розрахунку в день звільнення набула право на стягнення з колишнього роботодавця сум, передбачених статтею 117 КЗпП України.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Особливість внесених Законом № 2352-ІХ змін полягають в тому, що попередня редакція статті 117 КЗпП України не містила обмеження стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку шестимісячним строком.
Тобто вказані вище зміни пом`якшують відповідальність роботодавця за неналежне виконання обов`язку з проведення повного розрахунку при звільненні працівника.
Разом з тим, у Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-7/99 Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.
Таким чином, пом`якшення відповідальності, передбаченої Законом № 2352-ІХ, не може застосовуватися до роботодавця - юридичної особи, відтак нова редакція статті 117 КЗпП України не може застосовуватись до правовідносин, що виникли і закінчилися до 19 липня 2022 року.
Конституційний Суд України у Рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 виснував, що «за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.
Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням».
До правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом № 2352-ІХ, проте не припинилися або припинилися після набрання ним чинності (триваючі правовідносини), з 19 липня 2022 року слід застосовувати положення статті 117 КЗпП України у новій редакції та обмежувати нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку шістьма місяцями.
Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 306/2708/23 (провадження № 14-84цс25), який у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правовідносини, які виникли до набрання чинності Законом № 2352-ІХ та продовжилися після цього, з 19 липня 2022 року слід застосовувати положення статті 117 КЗпП України у новій редакції та обмежувати нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку шістьма місяцями.
З матеріалів зазначеної справи встановлено, що позивачку звільнено з займаної посади 30 грудня 2021 року, повний розрахунок з нею проведений 22 квітня 2024 року, тобто повного розрахунку станом на день набрання чинності Законом № 2352-ІХ із нею не проведено, то суми, передбачені ст. 117 КЗпП України їй слід нараховувати: з 31 грудня 2021 року по 18 липня 2022 року без обмеження строку шістьма місяцями, оскільки попередня редакція не містила відповідних обмежень, та з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року (6 місяців, відлік яких починається з дня набрання Законом № 2352-ІХ чинності) або до дня остаточного розрахунку, якщо він здійснений раніше спливу наведених шести місяців.
За таких обставин, з моменту звільнення позивачки з роботи 30 грудня 2021 року по дату остаточного розрахунку 22 квітня 2024 року її права були порушені затримкою розрахунку при звільненні і відповідно до положень ст. 117 КЗпП України та висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 306/2708/23 вона мала право на стягнення середнього заробітку за період з 31 грудня 2021 року по 19 січня 2023 року.
Вказаного, суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позову, допустивши неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи те, що предметом заявленого позову у зазначеній справі є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 березня 2023 року по 09 вересня 2023 року, тобто за період поза межами встановленого ст. 117 КЗпП України строку, наявні підстави для відмови у задоволенні позову.
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення позивачкою визначеного ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду, колегія суддів застосовує висновок Верховного Суду, зазначений у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 414/2586/20.
Згідно цього висновку правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.
Порушення строку звернення до суду при визнанні судом зазначених позивачем причин пропуску неповажними є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Разом із тим, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позивач з неповажних причин пропустив строк звернення до суду, суд відмовляє в позові у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду справи колегія суддів дійшла до висновку про необґрунтованість заявлених позивачкою позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та наявність підстав для відмови у їх задоволенні, а тому не потребує з`ясуванню питання дотримання позивачкою строку звернення до суду з зазначеним позовом.
За таких обставин суд першої інстанції при розгляді справи невірно застосував норми матеріального права, а саме положення ст. 117 КЗпП України, і дійшов помилкового висновку про задоволення позову, тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
За нормами ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З урахуванням висновку суду апеляційної інстанції про задоволення апеляційної скарги ТОВ «Шосткинський завод «Зірка» та відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при подачі позову, судовий збір за подання апеляційної скарги не стягується та підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст.389 ЦПК України судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ТОВ «Шосткинський завод «Зірка» задовольнити.
Рішення Шостинського міськрайонного суду Сумської області від 02 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шосткинський завод «Зірка» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 березня 2023 року по 09 вересня 2023 року відмовити.
Компенсувати за рахунок держави Товариству з обмеженою відповідальністю «Шосткинський завод «Зірка» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1816 грн 80 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий     А.П.Сидоренко

Судді    О.І.Собина

Д.В.Сізов