Номер провадження: 22-ц/813/3108/26 
Справа № 522/24132/23-Е
Головуючий у першій інстанції Косіцина В. В.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),
судді Коновалова В.А., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом – ОСОБА_1 
представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 
відповідачі за первісним позовом - Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест», Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ПОРТОФІН», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАІНВЕСТБУД»
позивач за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест»
представник ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест» - Лазько Сергій Вікторович
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката адвоката Нікітіної Ганни Едуардівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 06 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Косіциної В.В., у приміщенні того ж суду,
у цивільний справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест», Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ПОРТОФІН», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАІНВЕСТБУД», про розірвання договору про відступлення прав та обов`язків, угоди про визначення ціни відступлення прав та обов`язків, зобов`язання повернення грошових коштів та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест» до ОСОБА_1 , треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет позову - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ПОРТОФІН», Товариство з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАІНВЕСТБУД» про стягнення пені,-
установив:
Короткий зміст позовних вимог.
21 грудня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест», Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ПОРТОФІН», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАІНВЕСТБУД», про розірвання договору про відступлення прав та обов`язків, угоди про визначення ціни відступлення прав та обов`язків, зобов`язання повернення грошових коштів, у якій позивачка просить:
- розірвати договір про відступлення прав та обов`язку (зміну сторони) за договором від 20.05.2019 року №К/3/ММ-82, укладений 07.12.2021 року між ТОВ «ОДЕСАІНВЕСТБУД», ОСОБА_1 та ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ» від імені та за рахунок якого діє ТОВ «КУА «ПОРТОФІН»;
- розірвати угоду про визначення ціни відступлення прав та обов`язків (зміни сторони) за договором від 20.05.2019 року №К/3/ММ-82, укладену 07.12.2021 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ» від імені та за рахунок якого діє ТОВ «КУА «ПРОФІН»;
- зобов`язати ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ» та ТОВ «КУА «ПОРТОФІН» повернути ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 476 623,66 гривень;
- здійснити розподіл судових витрат.
05 лютого 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла зустрічна позовна заява Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест» до ОСОБА_1 , треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет позову - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ПОРТОФІН», Товариство з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАІНВЕСТБУД» про стягнення пені, у якій позивач за зустрічним позовом просить стягнути з ОСОБА_1 пеню у розмірі 632 383,36 гривень.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 06 травня 2025 рокупозовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест», Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ПОРТОФІН», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАІНВЕСТБУД», про розірвання договору про відступлення прав та обов`язків, угоди про визначення ціни відступлення прав та обов`язків, зобов`язання повернення грошових коштів – залишено без задоволення.
Зустрічну позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест» до ОСОБА_1 , треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет позову - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ПОРТОФІН», Товариство з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАІНВЕСТБУД» про стягнення пені – задоволено частково.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що враховуючи те, що умовами договорів не встановлено перелік випадків, коли ОСОБА_1 має право розірвати договори в односторонньому порядку, беручи до уваги те, що відповідачі не сприйняли розірвання договору в односторонньому порядку та те що ОСОБА_1 належним чином не обґрунтувала підстави для розірвання договорів в односторонньому порядку, що визначенні чинним законодавством (істотні порушення умов договору зі сторони ТОВ «ОДЕСАІНВЕСТБУД» та ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ» та факт завдання ОСОБА_1 шкоди внаслідок такого істотного порушення), суд доходить до висновку про відсутність підстав для розірвання договору та угоди, а також повернення грошових коштів, що були сплачені позивачем на виконання умов договору.
Крім того вказує, що ОСОБА_1 належним чином не виконала зобов`язання, взяті на себе за договором та угодою від 07.12.2021 року, беручи до істотні збитки кредитора та наведений вище розрахунок, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення зустрічної позовної заяви та стягнення з ОСОБА_1 пені у розмірі 465 495,76 гривень.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.05.2025 року та прийняти нове рішення, яким: 
Розірвати договір про відступлення прав та обов`язків (заміну сторони) за договором № К/3/ММ-82 від 20 травня 2019 року, укладений 07.12.2021 року між TOB «ОДЕСАІНВЕСТБУД», ОСОБА_1 та ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ» від імені та за рахунок якого діє TOB «КУА «Портофін».
Розірвати Угоду про визначення ціни відступлення прав та обов`язків (заміни сторони) за договором К/З/ММ-82 від 20 травня 2019 року, укладену 07.12.2021 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ» від імені та за рахунок якого діє TOB «КУА «Портофін».
Зобов`язати ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ»,TOB «КУА «Портофін» повернути ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 476 623 (чотириста сімдесят шість тисяч шістсот двадцять три) гривні 66 копійок.
В задоволенні позову Акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований інвестиційний фонд «Еверест» до ОСОБА_1 , треті особи: Товариства з обмеженою відповідальність «Компанія з управління активами «Портофін», Товариство з обмеженою відповідальністю «Одесаінвестбут» про стягнення пені – відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що скаржник не погоджується із вказаним рішенням, вважає його протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
Вказує, що суд першої інстанції неправильно витлумачив умови договору, оскільки п. 2.12 угоди прямо передбачає право нового покупця вимагати розірвання договору. Скаржник вважає, що до неї перейшли усі права первісного покупця, включаючи право на відмову від договору.
Також вказує, що суд не врахував порушення строків будівництва та фактичне його зупинення, що є істотним порушенням договору.
Заява про розірвання договору була направлена належним чином, але відповідачі проігнорували її та не виконали обов`язок повернути кошти.
Зазначає, що спірні правовідносини мають характер споживчих (інвестування в будівництво), тому підлягає застосуванню законодавство про захист прав споживачів.
Суд не забезпечив ефективний спосіб захисту права, як цього вимагає ст. 16 ЦК України.
Щодо задоволення зустрічного позову, вказує, що суд безпідставно визнав наявність істотної шкоди, обґрунтувавши її лише курсовою різницею, а реальної шкоди не доведено, оскільки інвестор вже мав значний прибуток від різниці вартості прав та суд неправильно оцінив фінансовий стан відповідача, вибірково дослідивши доходи.
Суд самостійно витребував докази (податкову інформацію) без належного процесуального оформлення та без обговорення зі сторонами.
Такі докази не досліджувались у судовому засіданні, що робить їх недопустимими.
Позиція учасників справи.
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Нікітіної Г.Е. - залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.05.2025 - залишити без змін.
В обґрунтування зазначає, що ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест» повністю не погоджується з викладеними в апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - адвоката Нікітіної Г.Е. обставинами та їх обґрунтуванням і вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.05.2025 року було ухвалено при повному та всебічному дослідженні обставин справи і є повністю законним та обґрунтованим.
Щодо явки сторін.
Представники сторін з`явились до судового засідання та надали свої пояснення суду до судових дебат.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно відповіді ДП «Транс океан тур», Підприємства з іноземними інвестиціями у вигляді ТОВ «АВЕРС», ТОВ «ФЕЙМ ГРУП», відповідно до розподілу майнових прав, майнові права на приміщення (машиномісце), розташоване на -1 поверсі, номер приміщення – 82АВ, загальною площею 41,31 кв.м., в об`єкті будівництва «Будівництво курортно-оздоровчого комплексу за адресою: АДРЕСА_1 » (перша-п`ята черга будівництва) належить ТОВ «ОДЕСАБУДІНВЕСТ».
20 травня 2019 року між ТОВ «ОДЕСАІНВЕСТБУД» та ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ», від імені та в інтересах якого діяло ТОВ «КУА «ПОРТОФІН» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №К/3/ММ-82 за яким забудовник продав, а покупець купив майнові права на приміщення, визначене в п.3.1. даного договору.
Відповідно до п.1.1 Договору, об`єктом будівництва є «Будівництво курортно-оздоровчого комплексу за адресою: АДРЕСА_1 (перша-п`ята черга будівництва). Корпус 3. 5 черга».
У п.3.1. Договору зазначено, що приміщення має наступні характеристики: тип приміщення – машиномісце, поверх підземного паркінгу -1, номер машиномісця -82АВ, загальна площа 41,31 кв.м.
07 грудня 2021 року між ТОВ «ОДЕСАБУДІНВЕСТ» (забудовник), ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ» (первісний покупець) від імені та в інтересах якого діяло ТОВ «КУП «ПОРТОФІН» та ОСОБА_1 (новий покупець) від імені якого діяв ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення прав та обов`язків (зміну сторони) за договором купівлі-продажу майнових прав №К/3/ММ-82 від 20 травня 2019 року, за яким у порядку та на умовах, визначеними цим договором, первісний покупець в обмін на грошові кошти здійснює відступлення прав та обов`язків новому покупцю, а новий покупець приймає права та обов`язки за договором купівлі-продажу майнових прав №К/3/ММ-82 від 20 травня 2019 року, укладеного між забудовником та первісним покупцем щодо передачі у власність майнових прав на приміщення (машиномісце) у об`єкті будівництва: «Будівництво курортно-оздоровчого комплексу за адресою: АДРЕСА_1 » (перша-п`ята черга будівництва), корпус 3, 5 черга з наступними характеристиками: тип приміщення – машиномісце, поверх підземного паркінгу -1, номер машиномісця -82АВ, загальна площа 41,31 кв.м.
У п.3.1. Договору передбачено, шо сторони дійшли згоди, що визначення ціни цього договору є предметом домовленості виключно між первісним покупцем та новим покупцем. Ціна відступлення прав та обов`язків визначається між первісним покупцем та новим покупцем без участі забудовника, шляхом укладання окремої угоди про визначення ціни відступлення прав та обов`язків.
На виконання умов зазначеного пункту, 07 грудня 2021 року між ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ» (первісний покупець) від імені та в інтересах якого діяло ТОВ «КУП «ПОРТОФІН» та ОСОБА_1 (новий покупець) від імені якого діяв ОСОБА_4 було укладено угоду про визначення ціни відступлення прав та обов`язків (зміни сторони) за договором купівлі-продажу майнових прав №К/3/ММ-82 від 20 травня 2019 року, за яким новий покупець зобов`язався оплатити первісному покупцю ціну відступлення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу майнових прав №К/3/ММ-82 від 20 травня 2019 року на приміщення (машиномісце) у об`єкті будівництва: «Будівництво курортно-оздоровчого комплексу за адресою: АДРЕСА_1 » (перша-п`ята черга будівництва), корпус 3, 5 черга з наступними характеристиками: тип приміщення – машиномісце, поверх підземного паркінгу -1, номер машиномісця -82АВ, загальна площа 41,31 кв.м.
У п. 2.1. Угоди сторони погодили, що ціна відступлення прав та обов`язків первісного покупця новому за договором складає 1 545 072,44 гривень без ПДВ, що еквівалентно 56 600 доларів США за курсом НБУ.
Звертаючись до суду із позовом про розірвання договору та угоди, позивачка зазначає в якості відповідачів ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ», ТОВ «КУА «ПОРТОФІН» та ТОВ «ОДЕСАІНВЕСТБУД».
У відзивах на позовну заяву, ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ» та ТОВ «ОДЕСАІНВЕСТБУД» зазначають про те, що позовні вимоги до ТОВ «КУА «ПОРТОФІН» не підлягають задоволенню, оскільки, ТОВ «КУА «ПОРТОФІН» діяло виключно від імені та в інтересах ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ», а не як самостійний суб`єкт правовідносин. Будь-яких грошових коштів від ОСОБА_1 – не отримувало.
Суд погоджується із зазначеними доводами з огляду на наступне.
У постанові КЦС ВС від 30 липня 2020 року в справі № 670/23/18 зроблено висновок, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатися всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них. Також у постанові КЦС ВС від 27 січня 2021 року у справі № 463/1540/14-ц суд зробив висновок, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не нотаріус чи нотаріальна контора.
Тобто, у разі звернення до суду із позовом про розірвання договору, належним відповідачем у справі буде сторона такого договору.
Як вбачається з матеріалів справи, договір про відступлення прав та обов`язків (зміну сторони) за договором купівлі-продажу майнових прав №К/3/ММ-82 від 20 травня 2019 року, був укладений 07 грудня 2021 року між ТОВ «ОДЕСАБУДІНВЕСТ» (забудовник), ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ» (первісний покупець) від імені та в інтересах якого діяло ТОВ «КУП «ПОРТОФІН» та ОСОБА_1 (новий покупець) від імені якого діяв ОСОБА_4 
Тобто, договір характеризується наявністю трьох сторін - ТОВ «ОДЕСАБУДІНВЕСТ» (забудовник), ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ» та ОСОБА_1 . (новий покупець).
07 грудня 2021 року між ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ» (первісний покупець) від імені та в інтересах якого діяло ТОВ «КУП «ПОРТОФІН» та ОСОБА_1 (новий покупець) від імені якого діяв ОСОБА_4 було укладено угоду про визначення ціни відступлення прав та обов`язків (зміни сторони) за договором купівлі-продажу майнових прав №К/3/ММ-82 від 20 травня 2019 року.
Зазначена угода характеризується наявністю двох сторін - ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ» (первісний покупець) та ОСОБА_1 . (новий покупець).
ТОВ «КУА «ПОРТОФІН» ні договору від 07.12.2021 року ні угоди від 07.12.2021 року не був стороною договору, а лише був особою, що діяла від імені та в інтересах ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕС» на підставі договору про управління активами від 19.03.2018 року №19/03-2018, тобто, ТОВ «КУА «ПОРТОФІН» не виступало самостійним суб`єктом правовідносин.
При визначенні того, чи є відповідач належним або неналежним, вирішальне значення має приналежність спірних прав і обов`язків. Належна сторона є носієм або спірних прав, або спірних обов`язків. Неналежний відповідач - особа, відносно до якої за матеріалами справи виключається припущення про те, що вона є суб`єктом спірного правовідношення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Згідно постанови КЦС ВС від 25.09.2023 у справі № 503/603/17, з урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача, що вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22).
За таких обставин, враховуючи те, що ТОВ «КУА «ПОРТОФІН» не було учасником договорів, що оспорюються позивачем, суд вважає, що зазначене товариство не є належним відповідачем у справі, а тому, пред`явлені до нього позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог, заявлених до інших відповідачів, то розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20).
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20).
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини перша, друга статті 202 ЦК України).
Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин.
До односторонніх правочинів, зокрема, належить: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору.
При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) однією стороною. Разом з тим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може бути видання довіреності двома і більше особами, спільний заповіт подружжя тощо. Результат аналізу розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).
Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на:
- суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини;
- такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21).
Вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору. При цьому слід розмежовувати підстави недійсності цього одностороннього правочину (зокрема, суперечність імперативній цивільно-правовій нормі) від підстав для односторонньої відмови від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21).
Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частина третя статті 202 ЦК України).
Тлумачення статті 651 ЦК України з урахуванням принципу розумності свідчить, що:
- сторони в договорі як універсальному регуляторі можуть визначити момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору;
- у випадку якщо сторони не встановили момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору, то з урахуванням що такий односторонній правочин відноситься до таких, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, і таким моментом має бути моменту одержання іншою стороною повідомлення про відмову від договору.
Позовна заява в частині розірвання договорів мотивована тим, що на даний час, новим покупцем сплачено в якості виконання зобов`язання за договором 476 323,66 гривень. Зазначає, що пізніше почалася війна, будівництво зупинилося, у позивача на теперішній час відсутня можливість сплатити у повному обсязі грошові кошти та відсутня впевненість у завершенні будівництва.
Суд під час вирішення питання про розірвання договору керується статтею 525 ЦК України, де вказано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зі змісту п.6.5 договору про відступлення прав та обов`язків (зміну сторони) за договором купівлі-продажу майнових прав №К/3/ММ-82 від 20 травня 2019 року, що укладений між учасниками справи 07 грудня 2021 року вбачається, що одностороння відмова від виконання прийнятих на себе зобов`язань за цим договором і одностороння зміна умов договору не допускається, крім випадків, визначених п.3.3. Договору та чиним законодавством.
У пункті 3.3. Договору вказано, що у випадку порушення новим покупцем порядку оплати ціни відступлення права та обов`язків згідно з угодою про визначення ціни відступлення прав та обов`язків (зміну сторони) більш ніж на 30 календарних днів, договір припиняється за ініціативою первісного покупця шляхом направлення рекомендованим листом на адресу нового покупця, вказану у цьому договорі або вручення під розпис повідомлення про розірвання цього договору. Права та обов`язки а договором купівлі-продажу майнових прав до нового покупця не переходять та безумовно залишаються у первісного покупця як набувача прав за договором купівлі-продажу майнових прав, а угода про визначання ціни відступлення прав та обов`язку (зміну сторони) та цей договір припиняють свою дію з наступного дня після відправлення новим покупцем повідомлення про розірвання. У цьому випадку, первісний покупець повертає сплачені новим покупцем кошти протягом 120 днів з дати припинення угоди про визначення ціни відступлення прав та обов`язків (зміну сторони) з врахуванням штрафу в розмірі 10% від ціни відступлення прав та обов`язків, визначеною цим договором та угодою про визначення ціни відступлення.
Зазначене положення договору свідчить про те, що право на односторонню відмову від договору передбачено лише у первісного покупця, тобто, у ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ», тоді як право нового покупця – ОСОБА_1 умовами договору не передбачено, а тому, остання може розірвати зазначений договір в односторонньому порядку виключно у випадках, передбачених чинним законодавством.
У п.2.12 Угоди про визначення ціни відступлення прав та обов`язків (зміни сторони) за договором купівлі-продажу майнових прав №К/3/ММ-82 від 20 травня 2019 року, що укладений між сторонами 07.12.2021 року вказано, що у випадку розірвання договору про відступлення прав та обов`язків та цієї угоди за вимогою нового покупця, первісний покупець зобов`язаний протягом 10-ти календарних днів з моменту отримання письмової заяви про розірвання укласти додаткову угоду про розірвання договору про відступлення прав та обов`язків та цієї угоди, а також повернути новому покупцю кошти, внесені на оплату ціни відступлення прав та обов`язків протягом 90-та календарних днів з моменту розірвання договору про відступлення прав та обов`язків та цієї угоди за вирахуванням штрафу у розмірі 10% від ціни відступлення прав та обов`язків.
Зазначена угода хоча і передбачає право нового покупця на односторонню відмову від її розірвання, проте, не визначає підстави розірвання такої угоди за вимогою нового покупця, а тому, новий покупець може вимагати розірвати договір в односторонньому порядку виключно у випадках, передбачених чинним законодавством.
Особливості односторонньої відмови від виконання зобов`язання регулюються статтею 615 ЦК України, де у ч.1 вказано, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом.
Положеннями статті 615 ЦК України установлено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.
Відповідно до частин першої та третьої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Отже, за змістом наведених положень законодавства розірвання договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Право сторони на одностороннє розірвання договору може бути передбачено законом або безпосередньо у договорі, а може залежати від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).
Згідно з частиною другою статті 598 ЦК України припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.
У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20).
Проте, звертаючись до суду із позовом про розірвання договорів, позивачка належним чином не довела наявності істотних порушень умов договору зі сторони ТОВ «ОДЕСАІНВЕСТБУД» та ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ», а також не надала жодного доказу, який би підтверджував факт того, що внаслідок порушення умов договору відповідачами, ОСОБА_1 було завдано шкоду – надано не було.
Більше того, одностороння відмова ОСОБА_1 від договору та угоди не була сприйнята сторонами, що підтверджується матеріалами справи.
Тому, враховуючи те, що умовами договорів не встановлено перелік випадків, коли ОСОБА_1 має право розірвати договори в односторонньому порядку, беручи до уваги те, що відповідачі не сприйняли розірвання договору в односторонньому порядку та те що ОСОБА_1 належним чином не обґрунтувала підстави для розірвання договорів в односторонньому порядку, що визначенні чинним законодавством (істотні порушення умов договору зі сторони ТОВ «ОДЕСАІНВЕСТБУД» та ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ» та факт завдання ОСОБА_1 шкоди внаслідок такого істотного порушення), суд доходить до висновку про відсутність підстав для розірвання договору та угоди, а також повернення грошових коштів, що були сплачені позивачем на виконання умов договору.
Щодо зустрічної позовної заяви, суд зазначає наступне.
Як вже було встановлено судом, 07 грудня 2021 року між ПАТ «ЗНВКІФ «ЕВЕРЕСТ» (первісний покупець) від імені та в інтересах якого діяло ТОВ «КУП «ПОРТОФІН» та ОСОБА_1 (новий покупець) від імені якого діяв ОСОБА_4 було укладено угоду про визначення ціни відступлення прав та обов`язків (зміни сторони) за договором купівлі-продажу майнових прав №К/3/ММ-82 від 20 травня 2019 року, за яким новий покупець зобов`язався оплатити первісному покупцю ціну відступлення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу майнових прав №К/3/ММ-82 від 20 травня 2019 року на приміщення (машиномісце) у об`єкті будівництва: «Будівництво курортно-оздоровчого комплексу за адресою: АДРЕСА_1 » (перша-п`ята черга будівництва), корпус 3, 5 черга з наступними характеристиками: тип приміщення – машиномісце, поверх підземного паркінгу -1, номер машиномісця -82АВ, загальна площа 41,31 кв.м.
У п. 2.1. Угоди сторони погодили, що ціна відступлення прав та обов`язків первісного покупця новому за договором складає 1 545 072,44 гривень без ПДВ, що еквівалентно 56 600 доларів США за курсом НБУ.
Згідно п.2.2. Угоди, сторони дійшли згоди, що для цілей пункту 2.1. Угоди, застосовується курс гривні до долару США, встановлений НБУ на останній день, який передує укладанню договору про відступлення прав та обов`язків та становить 27,2981 гривень за один Долар США.
Відповідно до п.2.3. Угоди, новий покупець зобов`язується здійснити оплату 100% цін відступлення прав та обов`язків первісного покупця на користь нового покупця до забудовника за договором купівлі-продажу майнових прав строком до 20 липня 2022 року за наступним графіком:
- перший платіж (остання дата платежу – 10.12.2021 року) у розмірі 154 507,25 гривень;
- плановий платіж (остання дата платежу – 20.01.2022 року) у розмірі 309 014,50 гривень;
- плановий платіж (остання дата платежу – 20.02.2022 року) у розмірі 180 258,45 гривень;
- плановий платіж (остання дата платежу – 20.03.2022 року) у розмірі 180 258,45 гривень;
- плановий платіж (остання дата платежу – 20.04.2022 року) у розмірі 180 258,45 гривень;
- плановий платіж (остання дата платежу – 20.05.2022 року) у розмірі 180 258,45 гривень;
- плановий платіж (остання дата платежу – 20.06.2022 року) у розмірі 180 258,45 гривень;
- плановий платіж (остання дата платежу – 20.07.2022 року) у розмірі 180 258,44 гривень.
У пункті 2.4 Договору сторони погодили, що тільки у разі підвищення курсу гривні до Долару США, встановленого НБУ на дату планового платежу відносно курсу НБУ, зафіксованого в п.2.2 Угоди, новий покупець самостійно коригує суму чергового платежу у гривні (окрім першого платежу) шляхом множення на коефіцієнт, що розраховується шляхом ділення курсу НБУ за долар США на дату оплати планового платежу на курс НБУ за долар США, зафіксований в пункті 2.2. угоди.
Згідно п.2.6. Договору, датою повної сплати загальної вартості за цією угодою є дата надходження повної загальної вартості з урахуванням коригувань, передбачених п.2.4 даної угоди на банківський рахунок первісного покупця.
У відповідності до п.2.11 Договору, у випадку порушення новим покупцем строків здійснення оплати планового платежу, передбачених п.2.3 Даної угоди, новий покупець на вимогу первісного покупця сплачує на користь первісного покупця пеню у розмірі подвійної облікової станки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Нарахування пені, згідно даного пункту здійснюється з одинадцятого банківського дня за датою планового платежу, передбаченого п.2.3 Угоди.
Згідно копії квитанції від 09.12.2021 року №151210011, позивачкою сплачено грошову суму у розмірі 154 507,30 гривень в якості виконання умов договору.
Також, згідно копії квитанції від 01.02.2022 року позивачкою сплачено грошову суму у розмірі 322 116,40 гривень в якості виконання умов договору.
Загальний розмір грошових коштів, що були сплачені в якості виконання зобов`язання за договором склав 476 623,66 гривень, що не оспорюється сторонами.
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
За змістом частини першої статті 546 Цивільного кодексу України пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом положень параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики чи сплати процентів за позикою) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.
Позивач за зустрічним позовом зазначає про те, що на момент звернення до суду із зустрічним позовом, розмір заборгованості відповідно до умов договору з урахуванням курсових різниць становить 39 620 Доларів США, що еквівалентно 1 483 852,20 гривень за курсом НБУ.
Зустрічна позовна заява містить розрахунок пені станом за період з 23.01.2023 року по 23.01.2024 року, відповідно до якого, розмір пені становить 632 383,36 гривень.
При цьому, позивач за зустрічним позовом здійснює обрахування суми, на яку нараховується пеня шляхом множення загальної суми заборгованості в доларах США (39 620) на курс долара США згідно курсу НБУ.
У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 посилається на те, що позивач за зустрічним позовом в порушення умов угоди самостійно збільшим розмір заборгованості.
Суд частково погоджується із зазначеним з огляду на наступне.
Зі змісту зустрічного позову та розрахунку надано позивачем вбачається, що розрахунок пені здійснювався з урахуванням курсової різниці із посиланням позивача на п. 2.1., 2.4., та п. 2,6 Угоди.
У пункті 2.4 Договору сторони погодили, що тільки у разі підвищення курсу гривні до Долару США, встановленого НБУ на дату планового платежу відносно курсу НБУ, зафіксованого в п.2.2 Угоди, новий покупець самостійно коригує суму чергового платежу у гривні (окрім першого платежу) шляхом множення на коефіцієнт, що розраховується шляхом ділення курсу НБУ за долар США на дату оплати планового платежу на курс НБУ за долар США, зафіксований в пункті 2.2. угоди.
Одними із інструментів валютної політики є ревальвація та девальвація.
Девальвація — це зниження обмінного курсу національної валюти відносно іноземних валют або міжнародних розрахункових одиниць.
Ревальвація — це підвищення курсу національної валюти відносно іноземної та міжнародних валютних одиниць.
Тобто, аналіз п.2.4. свідчить про те, що його застосування дозволяється виключно у разі ревальвації національної грошової одиниці, тобто, у разі збільшення курсу гривні до долара США встановленого НБУ на дату планового платежу відносно курсу НБУ, зафіксованого в п.2.2 Угоди, тобто у випадку, коли ціна одного долара становила б менше, ніж то встановлено у п.2.2. Угоди, тобто, менше 27,2981 гривень за один Долар США.
Проте, із відкритих даних, зокрема, інформації з веб-порталу Міністерства фінансів вбачається, що за період з грудня 2021 року по момент звернення до суду не вдалося встановити збільшення курсу гривні до долара США встановленого НБУ на дату планового платежу відносно курсу НБУ, зафіксованого в п.2.2 Угоди, а навпаки, відбувалася девальвація національної грошової одиниці, а тому, підстави для застосування п.2.4 угоди не підлягають застосуванню під час розрахунку пені, а така пеня на думку суду повинна розраховуватися виходячи із загального розміру заборгованості.
Тому, розрахунок пені у зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 повинен виглядати наступним чином:
- загальний розмір заборгованості на який нараховується пеня – 1 068 448,78 гривень (1 545 072,44 (ціна договору) - 476 623,66 (сплачена сума грошових коштів);
- період нарахування – 23.01.2023 по 23.01.2024 року;
- кількість днів у періоді – 366 днів;
- розмір пені – подвійна ставка НБУ.
Розрахунок пені:
- 23.01.2023 – 27.07.2023 року – 272 234,89 гривень, що розраховується наступним чином: 1 068 448,78(сума заборгованості)*0,25 (ставка НБУ)/365(кількість днів у році)*186 (кількість днів у періоді)*2 (забезпечення подвійної ставки НБУ);
- 28.07.2023 – 14.09.2023 року – 63 111,66 гривень, що розраховується наступним чином: 1 068 448,78(сума заборгованості)*0,22 (ставка НБУ)/365(кількість днів у році)*49 (кількість днів у періоді)*2 (забезпечення подвійної ставки НБУ);
- 15.09.2023 – 26.10.2023 року – 49 177,92 гривень, що розраховується наступним чином: 1 068 448,78(сума заборгованості)*0,20 (ставка НБУ)/365(кількість днів у році)*42 (кількість днів у періоді)*2 (забезпечення подвійної ставки НБУ);
- 27.10.2023 - 14.12.2023 року – 45 899,39 гривень, що розраховується наступним чином: 1 068 448,78(сума заборгованості)*0,16 (ставка НБУ)/365(кількість днів у році)*49 (кількість днів у періоді)*2 (забезпечення подвійної ставки НБУ);
- 15.12.2023 – 31.12.2023 року – 14 929,01 гривень, що розраховується наступним чином: 1 068 448,78(сума заборгованості)*0,15 (ставка НБУ)/365(кількість днів у році)*17 (кількість днів у періоді)*2 (забезпечення подвійної ставки НБУ);
- 01.01.2024 – 23.01.2024 року – 20 142,89 гривень, що розраховується наступним чином: 1 068 448,78(сума заборгованості)*0,15 (ставка НБУ)/366(кількість днів у році)*23 (кількість днів у періоді)*2 (забезпечення подвійної ставки НБУ).
Загальний розмір пені за період з 23.01.2023 по 23.01.2024 року становить 465 495,76 гривень.
У постанові Верховного Суду від 22.02.2022 у справі № 924/441/20, Суд звертав увагу на необхідність врахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та зазначав, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.»
Критерії зменшення процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, у господарській справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду визначила з посиланням на частину першу статті 233 Господарського кодексу (далі - ГК) України, відповідно до якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Суд під час визначення того, чи відповідає розмір пені, що підлягає стягненню з відповідачки критеріям розумності, справедливості та достатності виходить з наступного.
На момент укладання угоди, ціна договору у доларах США становила 56 600,00.
Станом на момент направлення до суду зустрічної позовної заяви, тобто, станом на 26.01.2024 року (що підтверджується оригіналом поштового конверту), курс одного долара США за даними НБУ становить 37,5825 гривень.
Тобто, з моменту укладання договору до моменту звернення до суду із позовом, девальвація призвела до знецінення гривні відносно долара на близько 38%, тобто, у зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язання за договором, позивачеві була завдана істотна шкода.
У відзиві на зустрічну позовну заяву відповідачка посилається на те, що внаслідок падіння рівня її доходів, вона не змогла належним чином виконувати зобов`язання за договором.
Проте, жодних доказів на підтвердження зазначеного до суду надано не було.
З метою реалізації спільного наказу № 304/262 від 24.06.2024 Міністерства фінансів України та Державної судової адміністрації України «Про затвердження Порядку електронної інформаційної взаємодії між інформаційно-комунікаційними системами Державної податкової служби України та Державної судової адміністрації України» державним підприємством «Інформаційні судові системи» реалізовано доступ до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків.
Судом було направлено запит до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, відповідь з якого надійшла до суду №1335913, з якої вбачається, що протягом зазначеного періоду відповідачка мала стабільний дохід.
Більше того, з відповіді вбачається, що згідно податкової декларації ОСОБА_1 про майновий стан та доходи за 2024 рік, нарахована сума доходу склала 26 429 529,00 гривень.
Також, ОСОБА_1 було подано податкову декларацію платника єдиного податку – фізичної особи, у якій розмір нарахованого доходу склав 8 282 344,00 гривень.
Тому, з урахуванням зазначеного, суд вважає, що 465 495,76 гривень в якості пені буде тією грошовою сумою, яка відповідатиме критеріям розумності, достатності та справедливості, та у повній мірі відшкодовуватиме шкоду збитки кредитора.
У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 зазначає про те, що оскільки 24 лютого 2022 року було запроваджено воєнний стан, то існують обставини непереборної сили, що на даний момент не дають їй змогу заробляти кошти, що унеможливило сплату платежів.
Форс-мажорними визнаються надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. Дане легальне визначення обставин непереборної сили знайшло своє закріплення в ч. 2 ст. 14-1 ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні».
Верховний суд завдяки своїй багаторічній практиці виокремив наступні елементи форс-мажорних обставин: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; і найголовніше - унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності (Постанова ВС від 25.01.2022 № 904/3886/21).
Водночас форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. При цьому сертифікат ТПП, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Такі правові висновки викладались Верховним Судом, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.11.2021 у справі № 905/55/21, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21, від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17.
Так, у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 зі справи № 912/3323/20, на яку посилається скаржник, міститься загальний висновок про те, що відповідно до частини першої статті 617 ЦК, частини другої статті 218 ГК та статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести. Для застосування форс-мажору (обставин непереборної сили) як умови звільнення від відповідальності судам необхідно встановити, які саме зобов`язання за договором були порушені/невиконані. Одне лише передбачене законом віднесення обставин (карантину) до форс-мажорних не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках карантину (надзвичайного стану, надзвичайної ситуації тощо), унеможливлює виконання конкретного договору.
У Принципах міжнародних комерційних договорів (Принципи УНІДРУА в редакції 2016 року) у ч. 3 ст. 7.1.7 «Непереборна сила (форс-мажор)» вказано, що сторона, яка не виконала зобов`язання, має повідомити іншу сторону про виникнення перешкоди та її вплив на здатність виконувати зобов`язання. Якщо повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як сторона, яка не виконала, дізналася або могла дізнатися про перешкоду, вона несе відповідальність за збитки, які стали результатом неотримання повідомлення.
У Принципах Європейського договірного права у ст. 8.108(3), присвяченій питанням форс-мажору, вказано, що невиконуюча зобов`язання сторона має впевнитися у тому, що повідомлення про перешкоду та її вплив на виконання отримане іншою стороною впродовж розумного строку після того, як невиконуюча сторона дізналася або повинна була дізнатися про ці перешкоди. Інша сторона має право на компенсацію збитків, завданих внаслідок неотримання такого повідомлення.
У постанові ВС від 12.10.2023 у справі № 908/1620/22 вказано, що воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти. Більше того, держава на даний час заохочує розвиток підприємницької діяльності з метою позитивного впливу на економіку країни (зменшення податків, митних платежів тощо). Існування форс-мажорних обставин звільняє сторону договору саме від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання, а не від обов`язку виконати це зобов`язання після припинення таких обставин. У випадку виникнення обставин непереборної сили, термін виконання зобов`язань сторін за договором може просто переноситись (продовжуватися) на строк, протягом якого діють такі обставини та їх наслідки. Матеріали справи № 908/1620/22 не містять відомостей про те, що позивач перебуває в кращому становищі порівняно з відповідачем з огляду на запровадження в державі воєнного стану. Оприлюднення листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022, так і наявність сертифікату ТПП України про форс-мажорні обставини не є безумовною підставою для звільнення від виконання договірних зобов`язань, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 20.10.2021 у справі № 911/3067/20. Введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто підлягає доведенню зв`язок між невиконанням зобов`язань і воєнними діями в Україні.
Тому, на думку суду, лист ТТП 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1 не є належним доказом неможливості виконання відповідачем взятих перед позивачем.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною первісного позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають. 
Щодо доводів апеляційної скарги про наявність підстав для розірвання договору, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції встановлено, що між сторонами 07 грудня 2021 року укладено договір про відступлення прав та обов`язків, а також угоду про визначення ціни відступлення прав та обов`язків, за якими позивач зобов`язалася здійснити оплату вартості майнових прав у встановлені строки.
Відповідно до статей 525, 651 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається, крім випадків, встановлених договором або законом, а розірвання договору за рішенням суду можливе лише у разі істотного порушення договору другою стороною.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що умовами спірних договорів не передбачено безумовного права позивача на їх одностороннє розірвання.
Посилання апелянта на пункт 2.12 угоди як на підставу для розірвання договору є безпідставними, оскільки зазначена норма регулює виключно порядок дій сторін у разі розірвання договору, однак не визначає самостійних підстав для такого розірвання.
Отже, саме по собі направлення позивачем повідомлення про розірвання договору не створює правових наслідків у вигляді припинення договірних зобов`язань за відсутності передбачених законом або договором підстав.
Скаржник посилається на те, що забудовником не завершено будівництво об`єкта, що, на її думку, є істотним порушенням договору.
Разом з тим, відповідно до частини другої статті 651 ЦК України, істотним є таке порушення, яке завдає стороні шкоди і позбавляє її того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення відповідачами умов договору, істотності такого порушення, настання шкоди або неможливості досягнення мети договору.
Крім того, як вбачається з умов договору купівлі-продажу майнових прав № К/3/ММ-82 від 20.05.2019, а саме п.8.1. запланований термін вводу Обєкта будівництва в експлуатацію – 3 квартал 2022 року (термін є проектним та може змінюватись за рішенням забудовника), отже, сторони погодили можливість зміни строків будівництва, що виключає їх безумовний (фіксований) характер.
Доводи апеляційної скарги з цього приводу зводяться до припущень та суб`єктивної оцінки ситуації, без надання будь яких доказів, що не відповідає вимогам статей 76–81 ЦПК України щодо доказування.
Твердження скаржника про те, що до неї перейшли всі права первісного покупця, у тому числі право на розірвання договору, не заслуговують на увагу, оскільки згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права у тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент переходу таких прав.
Як встановлено судом, право на одностороннє розірвання договору було передбачено лише для первісного покупця у визначених договором випадках, які пов`язані з порушенням зобов`язань новим покупцем.
Отже, таке право не є універсальним та не може бути застосоване позивачем поза межами умов договору.
Сторона первісного позивача посилається на введення воєнного стану як на підставу неможливості виконання зобов`язань, однак колегія суддів зазначає, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду, сам по собі факт введення воєнного стану не звільняє сторону від виконання зобов`язання, а лише може бути підставою для звільнення від відповідальності за умови доведення причинно-наслідкового зв`язку між такими обставинами та невиконанням зобов`язання.
Жодних належних доказів такого зв`язку скаржником не надано.
Колегія суддів звертає увагу, що підстави позову, наведені позивачем у суді першої інстанції, зводились до посилань на відсутність можливості здійснювати оплату за договором та невпевненість у завершенні будівництва.
Разом з тим, в апеляційній скарзі позивач фактично змінює правову позицію та обґрунтовує свої вимоги іншими обставинами, зокрема посилається на істотне порушення договору відповідачами, недотримання строків будівництва та інші підстави, які не були предметом дослідження суду першої інстанції.
Такий підхід суперечить положенням цивільного процесуального законодавства, оскільки апеляційний перегляд здійснюється в межах доводів, які були предметом розгляду суду першої інстанції, і не передбачає можливості зміни підстав позову.
Отже, наведені у апеляційній скарзі нові доводи не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції як підстава для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку щодо спричинення позивачу за зустрічним позовом істотної шкоди, є необґрунтованими та такими, що не спростовують правильності висновків суду.
Як убачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, визначаючи розмір пені, виходив не лише з формального факту її нарахування, а й перевірив її відповідність принципам розумності, справедливості та пропорційності, що узгоджується з положеннями статей 3, 551 Цивільного кодексу України та усталеною судовою практикою.
При цьому посилання скаржника на те, що суд обґрунтував наявність шкоди виключно курсовою різницею, є вибірковим тлумаченням змісту рішення суду.
Суд першої інстанції встановив, що внаслідок неналежного виконання відповідачкою за зустрічним позовом грошового зобов`язання відбулося тривале прострочення виконання, що саме по собі відповідно до статей 610, 611 ЦК України є порушенням зобов`язання та тягне за собою застосування передбачених договором наслідків, зокрема у вигляді неустойки.
Отже, нарахування пені не ставиться у залежність від доведення факту реальних збитків або їх розміру, оскільки неустойка є способом забезпечення виконання зобов`язання та формою цивільно-правової відповідальності, яка підлягає застосуванню у разі самого факту порушення.
Посилання скаржника на відсутність шкоди у зв`язку з тим, що позивач за зустрічним позовом отримує прибуток від інвестиційної діяльності, а також на різницю між первісною вартістю майнових прав та ціною їх відступлення, не мають правового значення для вирішення питання про наявність підстав для стягнення пені, оскільки не впливають на факт порушення відповідачкою грошового зобов`язання та не звільняють її від відповідальності за таке порушення.
Крім того, доводи апеляційної скарги щодо того, що девальвація національної валюти не спричинила шкоди позивачу, не спростовують висновку суду першої інстанції, оскільки зазначена обставина була врахована судом лише як один із елементів оцінки співмірності заявленої до стягнення неустойки, а не як єдина та самостійна підстава для її стягнення.
Щодо посилань скаржника на те, що судом не було враховано її доходи за попередні періоди, колегія суддів зазначає, що такі обставини не є визначальними для вирішення питання про наявність або відсутність порушення зобов`язання та не впливають на обов`язок боржника виконати грошове зобов`язання належним чином і у встановлений строк.
Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині спрямовані на переоцінку встановлених судом обставин та не містять посилань на порушення судом норм матеріального чи процесуального права, що могли б бути підставою для зміни або скасування рішення.
Доводи апеляційної скарги щодо недопустимості доказів про доходи позивача не впливають на правильність вирішення спору по суті, оскільки такі обставини не були вирішальними при встановленні факту порушення зобов`язання та визначенні правових наслідків.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісних позовних вимог та часткового задоволення зустрічних позовних вимог..
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення первісних позовних вимог та часткового задоволення зустрічних позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -
ухвалив:
Апеляційну скаргу адвоката Нікітіної Ганни Едуардівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 06 травня 2025 року- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду. 

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко