РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
18 березня 2026 р.  Справа № 120/8188/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) 
до: НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 ) 
про: визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (далі - відповідач) про визнання протравними дії відповідача щодо відмови у задоволенні рапорта позивача про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; зобов`язати відповідача прийняти рішення (наказ) про звільнення позивача з військової служби на підставі пп. "г" ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що проходить військову службу у відповідача. 28.03.2025 позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення зі служби за пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", долучивши всі необхідні документи. Листом від 10.05.2025 відповідач повідомив позивачеві, що за результатами розгляду поданого ним рапорту 18.04.2025 прийнято рішення про відмову у звільненні з військової служби у зв`язку з відсутністю правових підстав. Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою суду від 17.06.2025 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.
26.06.2025 за вх.№41013/25 позивачем надано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано квитанцію про сплату судового збору.
Ухвалою суду від 01.07.2025 дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
17.07.2025 за вх.№45304/25 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач зазначає, що наявність у позивача матері та відсутність інших членів сім`ї першого ступеня споріднення ним не заперечується. В даному випадку спірним є факт необхідності здійснювати постійний догляд. Для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду особа, яка має намір звільнитися з військової служби, повинна до рапорту додати один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ; або копію посвідчення, яке підтверджує відповідний статус; або копію пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності; або довідку для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики; висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді. Як зауважує відповідач, до рапорту позивач додав висновок № 141 від 12.03.2025 про наявність порушень функцій організму та нотаріально завірений витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. При цьому належних доказів, що його мати на момент подання рапорту є особою з інвалідністю (довідка МСЕК, посвідчення, що підтверджує статус, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи із зазначенням групи інвалідності) та потребує постійного догляду, позивач не надав. З огляду на викладене відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
09.01.2026 за вх.№1773/26 до суду позивачем подано додаткові пояснення.
Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.
Позивач проходить військову службу у відповідача
28.03.2025 позивач звернувся по команді з рапортом про звільнення з військової служби відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю – ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, потребує постійного стороннього догляду, за відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.
До рапорту позивачем було додано: копію рішення ЛКК № 141 від 12.03.2025; висновок № 141 від 12.03.2025 про наявність порушень функцій організму; нотаріально завірений витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи; нотаріально завірену копію паспорта ОСОБА_2 ; довідку про склад сім`ї; витяг з реєстру територіальної громади щодо місця реєстрації ОСОБА_2 ; витяг з реєстру територіальної громади щодо місця реєстрації ОСОБА_1 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про розірвання шлюбу; нотаріально завірену копію свідоцтва про укладення шлюбу; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті ОСОБА_3 та нотаріально завірену заяву ОСОБА_2 .
Листом від 10.05.2025 відповідач повідомив позивачеві, що за результатами розгляду поданого ним рапорту 18.04.2025 прийнято рішення про відмову у його задоволенні у зв`язку з відсутність правових підстав для звільнення з військової служби.
Вважаючи вказану відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.
Ч. 2 ст. 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом ст. 17 Конституції Українизахист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до ст. 65 Конституції Українизахист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 17 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Приписами ч. 1-3 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає, зокрема: прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Згідно з абз. 1-2 ч. 1 ст. 39 Закону №2232-XII призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону №2232-XII).
Підстави звільнення з військової служби визначені ст. 26 Закону № №2232-XII.
Так, пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232, на яку посилається позивач в якості правової підстави для звільнення з військової служби у запас, передбачає, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
В свою чергу, ч. 12 ст. 4 ст. 26 Закону №2232-XII визначено перелік сімейних обставин та інших поважних причин, за наявності яких військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби.
Зокрема, абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII (в редакції на час розгляду рапорту позивача) передбачено, що під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Ч. 7 ст. 26 Закону №2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1).
Відповідно до п. 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі – Інструкція №170).
Відповідно до п. 12.11 розділу XIІ Інструкції №170 перелік документів, що подаються з з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Згідно з пп. 26 п. 5 Додатку 19 до Інструкції для звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років); документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме: у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я:
- документи, які підтверджують відповідні родинні зв`язки з цією особою (особами);
- один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
- один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики;
- висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді.
З аналізу процитованих норм слідує, що проходження військової служби є конституційним обов`язком громадян України, однак держава одночасно гарантує належний соціальний захист військовослужбовців, у тому числі шляхом визначення вичерпного переліку підстав для звільнення з військової служби, зокрема за сімейними обставинами. Нормами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» чітко передбачено, що під час дії воєнного стану військовослужбовець має право на звільнення зі служби у разі необхідності здійснення постійного догляду за близьким родичем, який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, або якщо такі особи самі потребують сторонньої допомоги. При цьому реалізація зазначеного права поставлена законодавцем у залежність від підтвердження відповідних обставин належними та допустимими доказами, перелік яких визначений підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема Положенням та Інструкцією, що регламентують порядок проходження військової служби та звільнення з неї.
В ході розгляду справи судом встановлено, що мати позивача - ОСОБА_2 - є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №10473/25/1541/Р від 10.03.2025. Інвалідність встановлена безстроково.
Рішенням лікарсько-консультативною комісією КНП «Тростянецький центр первинної медико-санітарної допомоги» Тростянецької селищної ради ЛКК №141 (протокол №38 від 12.03.2025) ОСОБА_2 визнано нездатною до самообслуговування та такою, що потребує постійного стороннього догляду. 
Згідно з висновком вказаної ЛКК №141 від 12.03.2025, виданим за формою №080-4/о, ОСОБА_2 рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. 
28.03.2025 позивач звернувся по команді з рапортом про звільнення з військової служби відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, потребує постійного стороннього догляду, за відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.
До рапорту позивачем було додано: копію рішення ЛКК № 141 від 12.03.2025; висновок № 141 від 12.03.2025 про наявність порушень функцій організму; нотаріально завірений витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи; нотаріально завірену копію паспорта ОСОБА_2 ; довідку про склад сім`ї; витяг з реєстру територіальної громади щодо місця реєстрації ОСОБА_2 ; витяг з реєстру територіальної громади щодо місця реєстрації ОСОБА_1 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про розірвання шлюбу; нотаріально завірену копію свідоцтва про укладення шлюбу; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті ОСОБА_3 та нотаріально завірену заяву ОСОБА_2 .
Водночас у задоволенні вказаного рапорту відповідачем відмовлено з тих підстав, що позивач не надав належних доказів, що його мати на момент подання рапорту є особою з інвалідністю та потребує постійного догляду.
Оцінюючи такі мотиви відповідача для відмови у задоволенні рапорта позивача про звільнення з військової служби, суд зазначає наступне.
Відповідно до Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2024 № 1338 «Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи», встановлення інвалідності відбувається під час проведення оцінювання повсякденного функціонування особи.
П. 1 Порядку встановлено, що цей Порядок визначає процедуру проведення оцінювання повсякденного функціонування особи (далі - оцінювання), а саме повнолітніх громадян України, іноземців або осіб без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах, з обмеженнями повсякденного функціонування або з інвалідністю (далі - особа) з метою встановлення причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно спортивній, соціальній та психологічній реабілітації, а також складення та затвердження індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю на основі комплексного реабілітаційного обстеження особи та індивідуального реабілітаційного плану (за наявності).
Відповідно до п. 40 Порядку, за результатами проведення оцінювання експертна команда приймає рішення щодо встановлення чи невстановлення (або визначення) відповідно до законодавства: ступеня обмеження життєдіяльності особи; потреби у продовженні тимчасової непрацездатності; інвалідності, фіксації причин та часу її настання відповідно до документів, що це підтверджують; ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках); наявності медичних показань на право одержання особою з інвалідністю або дитиною з інвалідністю, яка має порушення опорно-рухового апарату, автомобіля і протипоказання до керування ним, що визначаються відповідно до переліку медичних показань і протипоказань, затвердженого МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики; потреби у постійному сторонньому догляді; потреби в отриманні соціальної, психолого-педагогічної, професійної, трудової та/або фізкультурно-спортивної реабілітації; обсягів та видів необхідних допоміжних засобів реабілітації та/або медичних виробів; потреби в отриманні реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я та у разі визначення такої потреби головуючий формує електронне направлення для надання реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я відповідно до Порядку організації надання реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 листопада 2021 р. № 1268 Питання організації реабілітації у сфері охорони здоров`я (Офіційний вісник України, 2021 р., № 97, ст. 6315); ступеня стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування; причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений експертною командою у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого.
За приписами п. 12 Критеріїв встановлення інвалідності, затверджених постановою КМУ від 15.11.2024 № 1338 (далі - Критерії № 1338), друга група інвалідності встановлюється, якщо особа має виражений ступінь (2 ступінь) обмеження одного або кількох критеріїв життєдіяльності людини, що зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами.
До II групи інвалідності можуть належати також особи, які мають дві хвороби або більше, що призводять до інвалідності, наслідки травми або вроджені порушення та їх комбінації, які в сукупності спричиняють виражене (2 ступінь) обмеження життєдіяльності особи та її працездатності.
Матеріалами справи підтверджено, що до рапорту від 28.03.2025 позивачем був доданий витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №10473/25/1541/Р від 10.03.2025. Згідно з цим документом, ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності безстроково. 
Суд наголошує, що відповідно до Постанови КМУ № 1338, рішення експертної команди про встановлення інвалідності є основним та легітимним документом, який підтверджує відповідний статус особи. 
Оскільки дане рішення прийнято 10.03.2025 та містить відмітку про безстроковий характер інвалідності, воно є беззаперечним доказом наявності у матері позивача статусу особи з інвалідністю на момент звернення позивача із рапортом.
Також відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 № 189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 № 1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (п. 1 розділу III).
За змістом п. 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить: 1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; 2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; 3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; 4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).
П. 4 розділу ІV Порядку передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи: 1) форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці, відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві»; 2) висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 № 407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я» затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі».
Згідно з пунктами 2, 3 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі заповненої лікарем загальної практики-сімейної медицини форми первинної облікової документації №025/о «Медична карта амбулаторного хворого №__», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 № 110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28.04.2012 за № 661/20974.
Також повноваження ЛЛК визначені в наказі Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 № 667 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання».
Так, у затвердженій вказаним наказом Інструкції мова йде про те, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю (пункт 1). Висновок ЛКК надається особі, що звернулася із заявою, згідно з формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 № 667, за підписами членів ЛКК, завіреними печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого перебуває ЛКК (п. 8).
Щодо осіб, які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійно стороннього догляду, то такі повноваження віднесені до ЛКК закладу охорони здоров`я, які мають право приймати, зокрема: 1) висновок або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку; 2) висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-4/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 3) висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціального послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-2/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 4) висновок щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу за формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 №667.
Такий правовий підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 21.02.2024 у справі № 120/1909/23, від 11.04.2024 у справі № 420/16689/23, від 13.06.2024 у справі № 520/21316/23 за подібних обставин справи, суті спору і правового регулювання.
Системний аналіз вищезазначених положень нормативно-правових актів свідчить, що необхідність постійного стороннього догляду може підтверджуватися також відповідним медичним висновком ЛКК в наступних випадках:
- особам з порушенням функцій організму внаслідок невиліковної хвороби, через які вона не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися (форма 080-4/о);
- громадянам похилого віку з когнітивними порушеннями, внаслідок яких вони потребують постійного догляду (форма 080-2/о);
- людям з інвалідністю I чи II групи, що виникла внаслідок психічного розладу (за формою, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 № 667).
Як встановлено судом, до рапорту про звільнення позивач додав висновок ЛКК № 141 від 12.03.2025, виданий КНП «Тростянецький центр первинної медико-санітарної допомоги» за формою № 080-4/о. 
У даному документі чітко зазначено про наявність у його матері - ОСОБА_2 порушень функцій організму, через які вона не може самостійно самообслуговуватися, та рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі. 
Суд зауважує, що висновок за формою № 080-4/о містить обов`язкові реквізити: підписи членів комісії, що завірені печаткою закладу охорони здоров`я, а тому є належним та достатнім документом, що підтверджує факт необхідності здійснення постійного догляду у розумінні пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII. 
Таким чином, враховуючи наявність у матері позивача безстрокової інвалідності ІІ групи (підтвердженої витягом з рішення експертної команди від 10.03.2025) та документально підтвердженої ЛКК потреби у постійному сторонньому догляді за формою № 080-4/о, суд вважає висновки відповідача про ненадання належних доказів помилковими та такими, що не ґрунтуються на дійсних обставинах справи.
Враховуючи наведене в сукупності суд дійшов висновку, що відмова відповідача у задоволенні рапорта позивача від 28.03.2025 про звільнення з військової служби є протиправною.Отже, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги зобов`язального характеру, то суд зазначає таке.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними. 
Відповідно до ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
За таких обставин суд дійшов висновку, що зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача від 28.03.2023 є належним і пропорційним способом захисту порушеного права. При цьому повторний розгляд має бути здійснений з урахуванням правової оцінки суду, викладеної у цьому рішенні.
Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
При зверненні до суду з даною позовною заявою позивачем сплачено судовий збір в сумі 1211 грн 20 коп.
Таким чином поверненню позивачеві за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сума у розмірі 908 грн 40 коп.
Керуючись ст. 2, 6, 9, 73-78, 90, 139, 143, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні діїзадовольнити частково.
Визнати протиправною відмову НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України у задоволенні рапорта ОСОБА_1 від 28.03.2025 про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 28.03.2025 про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду, викладених в мотивувальній частині цього судового рішення.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908 грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

Повний текст рішення складено та підписано суддею 18.03.2026 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна