Справа № 523/10275/24
Провадження №2/523/2651/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" лютого 2026 р. м.Одеса

Пересипський районний суд міста Одеси, в складі:
головуючого судді - Малиновського О.М.
за участю секретаря - Березніченко В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в поряду загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Служби у справах дітей Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому посилаючись на п.2 ч.1 ст.164 СК України просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що під час шлюбу у сторін по справі народилась дочка, ОСОБА_3 . Шлюб між сторонами був розірваний 18.12.2020р. Як стверджує позивач, дочка проживає разом з ним, перебуває на його утриманні. Відповідач усунулася від виконання батьківських обов`язків відносно своєї дочки, оскільки її життям не цікавиться, не надає матеріальної допомоги, більше року не виходить на зв`язок, з донькою взагалі не спілкується. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.
Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси ОСОБА_4 від 25.07.2024р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Рішенням Вищої ради правосуддя № 541/0/15/25 від 18.03.2025р. суддю ОСОБА_4 звільнено у відставку.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2025р. справу передано для розгляду головуючим – суддєю Малиновським О.М.
Ухвалою суду від 09.04.2025р. справу прийнято до провадження з призначенням розгляду справи.
05.06.2025р. до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради.
Ухвалою суду від 05.08.2025р. закрито підготовче судове засідання та призначений розгляд справи за участю сторін.
ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять задовольнити. В судове засідання призначене на 26.02.2026р. не з`явилися, направили заяви про розгляд справи за їх відсутності. 
ОСОБА_2 в жодне призначене судом судове засідання не з`явилися без поважних на те причин. Її представник - адвоката Жердецька Л.В. в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги визнала у повному обсязі. В наступне судове засідання направила заяву про підтримання заяви про визнання позовних вимог та розгляду справи за їх відсутності.
Ухвалою суду проголошеною в протокольній формі, у прийнятті визнання позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, з огляду на те, що така заява суперечить закону.
Представника органу опіки та піклування в судовому засіданні підтримала висновок, вважала за доцільне позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її дочки.
Служба у справах дітей Одеської міської ради не забезпечила участі свого представника у судовому засіданні. Про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином. Направили заяву в якій просили проводити розгляд прави за їх відсутності.
Суд, заслухавши позивача та його представника, представника відповідача та третьої особи, опитавши неповнолітню ОСОБА_3 , дослідивши письмові доказі по справі, дійшов наступного висновку.
З наданих суду з боку позивача доказів слідує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 09.08.2002. перебували у зареєстрованому шлюбі.
Від шлюбу у сторін народилась дочка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.12.2020р. у справі №523/14087/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний.
Згідно з нотаріально посвідченою заявою від 25.07.2022р. ОСОБА_2 стверджує, що з часу її розлучення з ОСОБА_1 їх дочка ОСОБА_6 проживає разом з батьком та знаходися на його утриманні.
Відповідно до характеристики на ученицю ОСОБА_7 від 21.05.2024р. директорка та класний керівник Одеського ліцею №63 Одеської міської ради позитивно відгукуються Ксенією та зазначають, що батьківські збори відвідує її батько, ОСОБА_1 . Мати дівчинки, ОСОБА_2 за період навчання дитини, з 2021р., батьківські збори не відвідувала, не цікавилася її освітнім процесом, з класним керівником на зв`язку не була.
Опитана в судовому засіданні Велика Ксенія в присутності представника органу опіки та піклування та представника позивача зазначила, що дійсно на теперішній час вона проживає разом з батьком, який і займається її вихованням та утриманням. Місце проживання з батьком вона визначила самостійно. За твердженням Ксенії її мати має проблеми із вживанням алкоголю, застосовувала до неї насилля, ображала, бажала смерті. Останній раз спілкувалися з матір`ю у 2025р., яка, за твердженням Ксенії, перебувала у нетверезому стані. Вважала доцільним позбавити її батьківських прав.
Висновком органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 05.06.2025р. № В-638 орган опіки вважає доцільно позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її дочки, ОСОБА_3 .
Інших доказів на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем суду не надано.
Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
За частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Частинами першою-четвертою статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Згідно із пунктом 1 статті 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитиниє предметом їх основного піклування.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
За частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі й на рівне виховання батьками.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
На підставі тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України можна зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
З огляду на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і за наявності вини у діях батьків.
Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»).
Тобто в такому випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людиниі основоположних свободі є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке, у свою чергу, не є абсолютним.
Ураховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд, з однієї сторони, має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З іншої сторони, обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.
Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»).
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися.
Разом із тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
Крім того, у рішенні від 30 червня 2020 року «Ilya Lyapinv. russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько не може мати права відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які могли б завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру і серйозності, превалювати над інтересами батьків.
Отже, при вирішені питання про позбавлення батьківських прав на перше місце слід ставити якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановлення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
З огляду на встановлені судом обставини під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено умисне невиконання своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дочки, яка за своїм вибором проживає разом з батьком, нехтування нею своїми обов`язками, наявність у неї винної поведінки. З цього приводу позивачем не надані належні, допустимі та достатні докази. Обґрунтованість позовної заяви фактично зводиться до визнання відповідачкою в особі її представника позовних вимог, у прийнятті яких судом було відмовлено.
При цьому суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, провадження № 61-2251св22).
Під час розгляду справи позивач не довів та судом не встановлено, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав призведе до якнайкращих інтересів неповнолітньої ОСОБА_3 .
Само по собі негативне ставлення неповнолітньої до своєї матері не може слугувати безумовною підставою для задоволення позову про позбавлення батьківських прав. Посилання дитини про те, що її мати зловживає алкоголем, застосовувала до неї насилля не підтверджені жодним доказом, а відтак судом розцінюються критично. Окрім того, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ч.3 ст.171 СК України).
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд не погоджується та відхиляє наданий суду висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, з огляду на те, що такий є невмотивованим, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, ґрунтується виключно на заяві останньої, якою вона відмовилася від батьківських прав, яка в силу частини третьої статті 155 СК України є неправозгідною та такою, що суперечить моральним засадам суспільства.
У вказаному висновку органу опіки та піклування не наведено жодних даних намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення матері до дитини, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 має стати на користь інтересам Великої Ксенії. При цьому, сама перевірка проведена формально, без наведення достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідачки від здійснення батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку, як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків. В основу висновку фактично покладені пояснення дитини, які не підтвердженні жодним доказом та заява самої ОСОБА_2 , яка не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав.
Суд також зазначає, що не можуть бути беззаперечними доказами для позбавлення батьківських прав довідка з навчального закладу, яка містить загальні фрази, оскільки така не розкриває всіх аспектів та змісту такої складної категорії, як участь у вихованні дитини. Така в сукупності з іншими доказами не є достатньою для позбавлення відповідачки батьківських прав.
При таких обставинах суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав застосовувати до відповідачки такий крайній захід впливу, як позбавлення її батьківських прав.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є недоведеними, а відтак не підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. ст.12,13,76,141,259, 263-265,268 ЦПК України,

ВИРІШИВ

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Учасники справи:
Позивач:
ОСОБА_1 , рокпп: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;
Відповідач:
ОСОБА_2 , рнокпп: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .
Треті особи: Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ЄДРПОУ: 26303241, м. Одеса, вул. Корольова академіка, буд.9.
Служба у справах дітей Одеської міської ради, ЄДРПОУ:25427107, м. Одеса, вул. Косовська, буд.2-Д.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.
Повне рішення складено 27 лютого 2026р.

Суддя