ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/9280/25 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Шепелюка В.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі – ГУ ПФУ в Закарпатській області, відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області від 23 грудня 2024 року №032650006440 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” у зв`язку із відсутністю страхового стажу; зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області зарахувати до стажу періоди роботи згідно записів трудових книжок ( НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ) та довідок №306-02-55/30 від 16 червня 2023 року, №306-02-55/29 від 16 червня 2023 року, №306-10-31/61 від 14 червня 2023 року, №73-14-11/737 від 29 червня 2023 року, №73-14-11/738 від 29 червня 2023 року, №2860 від 19 червня 2023 року та призначити пенсію за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 17 грудня 2024 року звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Проте, рішенням ГУ ПФУ в Закарпатській області від 23 грудня 2024 року №032650006440 йому відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю страхового стажу необхідного для призначення пенсії.
До страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 04 липня 1983 року: з 05 липня 1983 року по 01 листопада 1983 року, з 28 липня 1986 року по 14 листопада 1986 року, з 24 листопада 1986 року по 30 січня 1988 року, з 19 лютого 1988 року по 29 квітня 1999 року; згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 від 09 вересня 1999 року: з 07 вересня 1999 року по 31 травня 2006 року, з 11 жовтня 2006 року по 13 вересня 2013 року, оскільки заявник працював за межами України, зокрема в Республіці Білорусь, а в заяві на призначення пенсії, заявником не зазначено інформацію про неотримання або отримання пенсії від органів пенсійного забезпечення Республіки Білорусь. 
Окрім того, відповідачем 1 не враховано довідки про підтвердження періодів роботи та нарахованої заробітної плати №306-02-55/30 від 16 червня 2023 року, №306-02-55/29 від 16 червня 2023 року, №306-10-31/61 від 14 червня 2023 року, №73-14-11/737 від 29 червня 2023 року, №73-14-11/738 від 29 червня 2023 року, №2860 від 19 червня 2023 року, оскільки такі видані установами Республіки Білорусь про роботу на її території.
Позивач не погоджується з рішенням ГУ ПФУ в Закарпатській області про відмову у призначенні пенсії за віком, вважає його протиправним та таким, що порушує його конституційне право на соціальний захист.
Вказує на те, що відповідно до статті 62 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, основним документом про трудову діяльність працівника та таким, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати страховий стаж на підставі інших первинних документів.
Періоди роботи з 05 липня 1983 року по 01 листопада 1983 року, з 28 липня 1986 року по 14 листопада 1986 року, з 24 листопада 1986 року по 30 січня 1988 року, з 19 лютого 1988 року по 29 квітня 1999 року, з 07 вересня 1999 року по 31 травня 2006 року, з 11 жовтня 2006 року по 13 вересня 2013 року у Республіці Білорусь підлягають зарахуванню до страхового стажу, оскільки Угода між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав в галузі пенсійного забезпечення на момент виникнення спірних правовідносин була чинною. При цьому, станом на момент прийняття спірного рішення про відмову у призначенні пенсії Кабінетом Міністрів України не визначено порядку підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат. 
Таким чином, стаж набутий позивачем у спірні періоди на території Республіки Білорусь та заробіток (дохід), які зараховуються до трудового стажу, повинні враховуватись при встановленні права позивача на пенсію і її обчисленні.
З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду Димарчук Т.М. від 22 серпня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
У поданих до суду відзивах на позовну заяву ГУ ПФУ в Закарпатській області (а.с.82-83) та ГУ ПФУ у Волинській області (а.с.75-78), кожен зокрема, позовні вимоги заперечили та у їх задоволенні просили відмовити. В обґрунтування цієї позиції вказали, що 17 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Заява ОСОБА_1 від 17 грудня 2024 року про призначення пенсії за віком з доданими документами за принципом екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ в Закарпатській області, за результатами розгляду якої винесено рішення за №032650006440 від 23 грудня 2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком згідно з статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 31 рік
Згідно наданих до заяви документів про стаж, що визначені Порядком №637, страховий стаж позивача складає 05 років 05 місяців 24 дні. Наявного стажу роботи є недостатньо для призначення пенсії за віком.
За результатами розгляду доданих документів до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 04 липня 1983 року: з 05 липня 1983 року по 01 листопада 1983 року, з 28 липня 1986 року по 14 листопада 1986 року, з 24 листопада 1986 року по 30 січня 1988 року, з 19 лютого 1988 року по 29 квітня 1999 року; згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 від 09 вересня 1999 року: з 07 вересня 1999 року по 31 травня 2006 року, з 11 жовтня 2006 року по 13 вересня 2013 року, оскільки заявник працював за межами України (Республіка Білорусь). 
Довідки про підтвердження періодів роботи позивача та нарахованої заробітної плати №306-02-55/30 від 16 червня 2023 року, №306-02-55/29 від 16 червня 2023 року, №306-10-31/61 від 14 червня 2023 року, №73-14-11/737 від 29 червня 2023 року, №73-14-11/738 від 29 червня 2023 року, №2860 від 19 червня 2023 року також не враховані, оскільки видані установами Республіки Білорусь про роботу на її території.
Зазначають, що згідно зі статтею 24-1 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” періоди трудової діяльності за межами України зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди.
Натомість, позивачем у заяві на призначення пенсії не зазначено інформацію про неотримання або отримання ним пенсії від органів пенсійного забезпечення Республіки Білорусь. 
Таким чином, ГУ ПФУ в Закарпатській області 23 грудня 2024 року законно та обґрунтовано прийнято рішення №032650006440 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, а тому позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Разом з тим, зазначають, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду, передбачений частиною другою статті 122 КАС України.
Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.
У зв`язку з відрахуванням зі штату Волинського окружного адміністративного суду 23 березня 2026 року судді Димарчук Т.М. на підставі наказу голови суду від 25 лютого 2026 року №02-07/4/26 розпорядженням керівника апарату суду від 16 березня 2026 року №01-87/17/26 призначено повторний автоматизований розподіл справи, за результатами якого згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Шепелюка В.Л. для розгляду вказаної справи.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 23 березня 2026 року прийнято до провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Закарпатській області, ГУ ПФУ у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.
Не є спірною та обставина, що 17 грудня 2024 року позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Після реєстрації заяви та формування електронної пенсійної справи заява позивача відповідно до принципу екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ в Закарпатській області, рішенням якого №032650006440 від 23 грудня 2024 року, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (а.с.37).
Зі змісту оскаржуваного рішення встановлено, що страховий стаж позивача становить 05 років 05 місяців 24 дні, вік заявника на дату звернення – 60 років 00 місяців 16 днів. Необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, становить 31 рік. 
За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно:
трудової книжки НОМЕР_1 від 04 липня 1983 року: з 05 липня 1983 року по 01 листопада 1983 року, з 28 липня 1986 року по 14 листопада 1986 року, з 24 листопада 1986 року по 30 січня 1988 року, з 19 лютого 1988 року по 29 квітня 1999 року; 
трудової книжки НОМЕР_2 від 09 вересня 1999 року: з 07 вересня 1999 року по 31 травня 2006 року, з 11 жовтня 2006 року по 13 вересня 2013 року, оскільки заявник працював за межами України (Республіка Білорусь).
Відповідно до статті 24-1 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” періоди трудової діяльності за межами України зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди.
У заяві на призначення пенсії заявником не зазначено інформацію про неотримання або отримання ним пенсії від органів пенсійного забезпечення Республіки Білорусь. 
Довідки про підтвердження періодів роботи позивача та нарахованої заробітної плати №306-02-55/30 від 16 червня 2023 року, №306-02-55/29 від 16 червня 2023 року, №306-10-31/61 від 14 червня 2023 року, №73-14-11/737 від 29 червня 2023 року, №73-14-11/738 від 29 червня 2023 року, №2860 від 19 червня 2023 року також не враховані, оскільки видані установами Республіки Білорусь, про роботу на її території.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
У пункті 5 Рішення №8-рп/2005 від 11 жовтня 2005 року Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
Закон України від 09 липня 2003 року №1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі – Закон №1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частиною першою статті 9 Закону №1058-ІV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно зі статтею 1 Закону №1058-IV страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Таке ж визначення містить і частина перша статті 24 Закону №1058-IV, яка передбачає, що страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відтак, до 01 січня 2004 року стаж роботи підтверджується в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV.
Так, приписами статті 56 від 05 листопада 1991 року №1788-XII “Про пенсійне забезпечення” (далі – Закон №1788-XII) визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. 
Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі – Порядок №637, зі змінами), відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі – персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (абзац другий пункту 1, пункт 2 Порядку №637).
Таким чином, основним документом, який підтверджує наявний стаж роботи є трудова книжка, а інші документи приймаються до уваги виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
За обставин цієї справи відповідач не зарахував до страхового стажу позивача періоди роботи згідно: - трудової книжки НОМЕР_1 від 04 липня 1983 року: з 05 липня 1983 року по 01 листопада 1983 року, з 28 липня 1986 року по 14 листопада 1986 року, з 24 листопада 1986 року по 30 січня 1988 року, з 19 лютого 1988 року по 29 квітня 1999 року; - трудової книжки НОМЕР_2 від 09 вересня 1999 року: з 07 вересня 1999 року по 31 травня 2006 року, з 11 жовтня 2006 року по 13 вересня 2013 року, оскільки заявник працював за межами України (Республіка Білорусь).
З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 04 липня 1983 року, слідує, що 05 липня 1983 року позивач прийнятий ремонтником колії 1-го розряду на Брестську дистанцію шляху Білоруської залізниці (наказ №248 від 04 липня 1983 року); 01 листопада 1983 року звільнений у зв`язку зі службою в армії (наказ №413 від 01 листопада 1983 року); 28 липня 1986 року прийнятий машиністом автокрану 5-го розряду слюсарем 4-го розряду в Будівельно-монтажне управління №1 трасту «Білсільенергобудмонтаж» «Білголовенерго» (наказ №44-ок від 25 липня 1986 року); 14 листопада 1986 року звільнений за власним бажанням (наказ №51 від 17 листопада 1986 року);
24 листопада 1986 року прийнятий машиністом автокрану 5-го розряду на Брестський ДСК (наказ №91-к від 24 листопада 1986 року); 01 липня 1987 року переведений водієм 3 класу (наказ №47 від 06 липня 1987 року); 30 січня 1988 року звільнений за власним бажанням з Брестського ДСК (наказ №10-к від 01 лютого 1988 року); 19 лютого 1988 року прийнятий слюсарем по ремонту рухомого складу 3-го розряду на пункт перестановки Брест-Центральний ТРУП «Брестське відділення Білоруської залізниці» Вагонне депо Брест (наказ №94 від 18 лютого 1988 року); 29 квітня 1999 року звільнений у зв`язку з закінченням строку контракту (наказ №188 від 29 квітня 1999 року) (а.с.58-60).
З копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 09 вересня 1999 року, слідує, що з 07 вересня 1999 року позивач прийнятий на посаду вантажника в магазин №5 в ГТП «Світанок» (Республіка Білорусь) (наказ №68 від 07 вересня 1999 року); 31 травня 2006 року звільнений за власним бажанням з ОАО «Світанок» (наказ №95к від 31 травня 2006 року); з 11 жовтня 2006 року прийнятий на посаду вантажника в магазин №2 ОДО «ПКФ Пульсон» (Республіка Білорусь) (наказ №19 від 11 жовтня 2006 року); 13 вересня 2013 року звільнений за власним бажанням з ОДО «ПКФ Пульсон» (наказ №12 від 10 вересня 2013 року) (а.с.56-57).
Тобто, записами трудових книжок НОМЕР_1 від 04 липня 1983 року та НОМЕР_2 від 09 вересня 1999 року підтверджується період трудової діяльності позивача у спірні періоди: з 05 липня 1983 року по 01 листопада 1983 року, з 28 липня 1986 року по 14 листопада 1986 року, з 24 листопада 1986 року по 30 січня 1988 року, з 19 лютого 1988 року по 29 квітня 1999 року, з 07 вересня 1999 року по 31 травня 2006 року, з 11 жовтня 2006 року по 13 вересня 2013 року.
При цьому слід зауважити, що записи трудових книжок про спірні періоди роботи не містять в собі виправлень, здійснені у послідовності та відповідності дати, з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесено відповідний запис. 
За змістом оскаржуваного рішення відповідач не зарахував до страхового стажу позивача спірні періоди його трудової діяльності, оскільки позивачем у заяві на призначення пенсії не зазначено інформацію про неотримання або отримання ним пенсії від органів пенсійного забезпечення Республіки Білорусь. 
Щодо таких доводів пенсійного органу, суд зазначає наступне.
Законом України від 25 квітня 2024 року за №3674-ІХ “Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання питання обчислення страхового стажу та пенсійного забезпечення” (який набрав чинності з 23 червня 2024 року) внесено зміни до Закону №1058-IV.
Закон №1058-IV доповнено статтею 24-1 “Періоди трудової діяльності за межами України, які зараховуються до страхового стажу”.
За змістом частини другої статті 24-1 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України.
У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави і неможливості документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди особа повідомляє про це органи Пенсійного фонду в заяві про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.
Разом з тим, відповідно до пункту 4.1 розділу ІV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846, зі змінами, далі – Порядок №22-1) визначено, що орган, який призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).
Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.
Відповідно абзацу четвертий пункту 1.8 розділу I Порядку 22-1 у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу або засобами Порталу Дія). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія.
За змістом пункту 4.2 розділу ІV Порядку 22-1 при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, крім іншого, повідомляє заявника про необхідність до оформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.
Варто зауважити, що виконуючи обов`язок держави щодо забезпечення реалізації права особи на соціальний захист, територіальний пенсійний орган в межах наданих йому повноважень та відповідно до пенсійного законодавства повинен сприяти такій особі у реалізації права на призначення їй пенсії, зокрема, шляхом перевірки правильності оформлення заяви, відповідності викладених у ній відомостей, змісту і належності оформлення, а у випадку їх невідповідності, роз`яснювати такій особі її права, а також надавати строк для усунення вказаних недоліків. 
З наявністю обставин, які свідчать про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів, у органу пенсійного фонду виникає обов`язок повідомити особу, яка звернулась за пенсією, про необхідність усунути певні недоліки при зверненні у визначений цим Порядком строк.
Наведені положення свідчать про те, що неналежне оформлення документів чи їх неповнота не є безумовною підставою для відмови у призначенні пенсії.
Водночас при прийнятті у позивача документів жодних зауважень щодо відсутності заяви, передбаченої статтею 24-1 Закону №1058-IV, не було. Доказів протилежного не надано.
Крім того, суд зазначає, що як передбачає частина третя статті 44 Закону №1058-IV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
У контексті досліджуваного правого регулювання слід відзначити, що право органів, які призначають пенсію, вимагати від фізичних осіб дооформлення прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі, не повинно нівелювати обов`язок пенсійного органу щодо установлення права особи на одержання пенсії на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів.
У даному випадку орган пенсійного забезпечення не здійснив жодних дій, спрямованих на отримання відомостей або додаткових документів, на підставі яких можна було б переконатися у достовірності інформації, зазначеної у поданих позивачем документах.
Суд наголошує, що лише використання органом пенсійного фонду усіх процедур, які застосовуються при вирішенні питання про призначення пенсії та не виконання заявником установлених вимог, може свідчити про обґрунтованість та правомірність рішення територіального органу пенсійного фонду.
З огляду на викладене суд вважає, що у відповідача не було обґрунтованих підстав для незарахування позивачу до страхового стажу періодів роботи на території Республіки Білорусь згідно з даними трудових книжок НОМЕР_1 від 04 липня 1983 року та НОМЕР_2 від 09 вересня 1999 року. 
Суд також вважає за належне вказати наступне.
Згідно зі статтею 4 Закону №1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається, серед іншого, з міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав учасниць Співдружності Незалежних держав, в тому числі Україна та Республіка Білорусь (далі - Угода).
Статтею 6 Угоди установлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно із статтею 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
При цьому пунктом 2 статті 13 Угоди обумовлено, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» Україна вийшла з Угоди (відповідно до інформації в листі Міністерства закордонних справ України від 29 грудня 2022 року №72/14-612-108210 Угода припинила свою дію для України 19 червня 2023 року).
Подібні норми щодо взаємного визнання стажу, набутого у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях сторін, були передбачені у статтях 6, 12, 16 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення від 14 грудня 1995 року, яку ратифіковано Законом України від 22 листопада 1996 року №546/96-ВР (Угоду денонсовано Законом від 29 травня 2023 року №3117-IX, а листом Міністерства закордонних справ від 15 серпня 2023 року №72/14-612/1-96203 повідомлено про припинення дії Угоди 23 грудня 2023 року).
Між тим з наведених норм слідує, що трудовий стаж, набутий на території однієї з держав-учасниць Угоди, визнається іншою державою, а необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав-учасниць, приймаються на території держав-учасниць без легалізації; права громадян, набуті згідно з положеннями Угоди, не втрачають своєї сили в разі її денонсації.
Припинення дії Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення не може бути підставою для органів Пенсійного фонду в обмеженні особи у реалізації конституційного права на соціальний захист. Інший підхід суперечить принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Тому право позивача на зарахування стажу для призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.
Суд наголошує, що права, набуті ОСОБА_1 до ухвалення відповідних рішень про припинення дії міжнародних угод, не є підставою для відмови в обчисленні стажу (стаття 13 Угоди від 13 березня 1992 року, стаття 16 Угоди від 14 грудня 1995 року), а позивач як громадянин України наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав. За наявності чинних у період роботи положень міжнародної угоди, що передбачали відповідне право, особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні періоду роботи до страхового стажу. Інший підхід суперечить принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Відтак, з огляду на те, що записами у трудових книжках НОМЕР_1 від 04 липня 1983 року та НОМЕР_2 від 09 вересня 1999 року підтверджується робота позивача у періоди з 05 липня 1983 року по 01 листопада 1983 року, з 28 липня 1986 року по 14 листопада 1986 року, з 24 листопада 1986 року по 30 січня 1988 року, з 19 лютого 1988 року по 29 квітня 1999 року, з 07 вересня 1999 року по 31 травня 2006 року, з 11 жовтня 2006 року по 13 вересня 2013 року в Республіці Білорусь, яка була учасником Угод, то такий спірний період підлягає зарахуванню до загального стажу роботи ОСОБА_1 в силу норм міжнародних договорів, які були чинними у вказані періоди.
Суд відхиляє як безпідставні доводи відповідача про неврахування довідок про підтвердження періодів роботи позивача та нарахованої заробітної плати №306-02-55/30 від 16 червня 2023 року, №306-02-55/29 від 16 червня 2023 року, №306-10-31/61 від 14 червня 2023 року, виданих Транспортним республіканським унітарним підприємством «Брестське відділення Білоруської залізничної дороги» Вагонне депо Брест, №73-14-11/737 від 29 червня 2023 року, №73-14-11/738 від 29 червня 2023 року, виданих Об`єднаним архівом Транспортного республіканського унітарного підприємства «Брестське відділення Білоруської залізничної дороги», №2860 від 19 червня 2023 року, виданої Комунальним унітарним виробничо-будівельним підприємством «Брестжитбуд», оскільки такі видані установами Республіки Білорусь про роботу на її території, з тих підстав, що така обставина не може мати наслідком позбавлення особи права зарахування певного заробітку, та як наслідок, позбавлення позивача конституційного права на належний соціальний захист.
Згідно з наданих як до пенсійному органу так і до матеріалів справи довідок №306-02-55/30 від 16 червня 2023 року, №306-02-55/29 від 16 червня 2023 року, №306-10-31/61 від 14 червня 2023 року, №73-14-11/737 від 29 червня 2023 року, №73-14-11/738 від 29 червня 2023 року, №2860 від 19 червня 2023 року, ОСОБА_1 в період охоплений довідками з листопада 1986 року по січень 1988 року працював в Брестському ДСК, в період з лютого 1988 року по квітень 1999 року працював на Білоруській залізничній дорозі та отримував заробітну плату (а.с.17-32). 
Відтак, вказаними довідками підтверджуються відомості щодо періодів роботи позивача і нарахованої позивачу заробітної плати та такі видані на основі первинних документів (особових рахунків з обліку заробітної плати) (а.с.20-28). 
З огляду на наведене, суд вважає що такі довідки відповідають вимогам законодавства, оскільки видані на підставі особових рахунків, містять чітко визначені періоди роботи, за які здійснювалася виплата заробітної плати позивачу, суми заробітної плати. 
Окрім того, суд зауважує, що доказів, які б свідчили про недостовірність вищевказаних довідок відповідачем 1 суду не надано. При цьому, відповідачем 1 не заперечується їх достовірність, а в своїх аргументах відповідач 1 вказує лише на те, що такі видані установами Республіки Білорусь про роботу на її території.
Підсумовуючи наведене, суд вважає протиправними дії ГУ ПФУ в Закарпатській області щодо незарахування позивачу до страхового стажу періодів його роботи на території Республіки Білорусь згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 04 липня 1983 року: з 05 липня 1983 року по 01 листопада 1983 року, з 28 липня 1986 року по 14 листопада 1986 року, з 24 листопада 1986 року по 30 січня 1988 року, з 19 лютого 1988 року по 29 квітня 1999 року; згідно із записами трудової книжки НОМЕР_2 від 09 вересня 1999 року: з 07 вересня 1999 року по 31 травня 2006 року, з 11 жовтня 2006 року по 13 вересня 2013 року та не врахування довідок про підтвердження періодів роботи позивача та нарахованої заробітної плати №306-02-55/30 від 16 червня 2023 року, №306-02-55/29 від 16 червня 2023 року, №306-10-31/61 від 14 червня 2023 року, №73-14-11/737 від 29 червня 2023 року, №73-14-11/738 від 29 червня 2023 року, №2860 від 19 червня 2023 року.
Аналізуючи оскаржуване рішення, суд зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до частини другої статті 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland), №37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до частини першої статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Однак, як встановлено судом, та вбачається із матеріалів справи, відповідачем зазначених вище принципів при прийнятті рішення дотримано не було, та обрано найбільш несприятливий для позивача спосіб вирішення ситуації шляхом відмови у призначенні пенсії за віком.
За таких умов, рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області від 23 грудня 2024 року №032650006440 не відповідає аналізованим нормам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, порушує право ОСОБА_1 на соціальний захист, тому його належить визнати протиправним та скасувати.
При вирішенні спору в частині позовних вимог зобов`язального характеру про зарахування до стажу періодів роботи згідно записів трудових книжок і довідок та призначення пенсії за віком, заявлених до ГУ ПФУ у Волинській області, суд враховує наступне.
Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку №22-1 заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).
Згідно з пунктом 4.2 розділу IV Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Пунктом 4.3. розділу IV Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
За приписами пункту 4.10 розділу IV Порядку №22-1 після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.
Аналіз наведених вище положень Порядку №22-1 свідчить про наступне:
- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;
- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п.4.10);
- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.
Так, у межах спірних правовідносин заява позивача про призначення пенсії розглянута за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Закарпатській області та за результатом її розгляду прийнято спірне рішення. 
Суд зауважує, що відповідачем у справах, в яких оспорюються, зокрема, рішення, ухвалені в результаті розгляду заяви про призначення пенсії, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, який прийняв відповідне рішення.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08 лютого 2024 року у справі №500/1216/23.
Відтак, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу IV Порядку №22-1 належним відповідачем у частині позовних вимог щодо зарахування страхового стажу та зобов`язання призначити пенсію є ГУ ПФУ в Закарпатській області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглянув заяву позивача про призначення пенсії та прийняв рішення про відмову.
Натомість, ГУ ПФУ у Волинській області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому відсутні правові та фактичні обставини для покладання на нього обов`язку щодо прийняття рішення за заявою позивача. Згідно з пунктом 4.10 розділу IV Порядку №22-1 ГУ ПФУ у Волинській області визначено як суб`єкт, який буде здійснювати виплату пенсії позивачу за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання (в разі її призначення/перерахунку). 
Отже, позовні вимоги до ГУ ПФУ у Волинській області заявлені безпідставно.
Щодо вимоги позивача про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, суд зазначає, що за відсутності правової оцінки, наданої територіальним органом Пенсійного фонду України щодо наявності усіх умов для призначення позивачу пенсії, суд позбавлений у межах цієї справи можливості дійти категоричного висновку про наявність/відсутність у позивача права на призначення вказаної пенсії. Суд зауважує, що призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії в силу Закону здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач 1 має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії за віком.
При цьому, суд не обраховує дійсний страховий/пільговий стаж позивача та не може перебирати на себе повноваження чи компетенцію суб`єктів владних повноважень щодо встановлення наявності чи відсутності права на призначення вказаної пенсії. 
Таким чином, з метою належного захисту прав позивача у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку про часткове задоволення вказаних позовних вимог шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17 грудня 2024 року та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.
Отже, з урахуванням встановлених обставин справи та норм чинного законодавства, що врегульовують спірні правовідносини, виходячи із наданих суду статтею 245 КАС України повноважень, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково у спосіб визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області від 23 грудня 2024 року №032650006440 про відмову у призначенні пенсії, зобов`язання відповідача зарахувати позивачу до страхового стажу періоди роботи на території Республіки Білорусь згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 04 липня 1983 року: з 05 липня 1983 року по 01 листопада 1983 року, з 28 липня 1986 року по 14 листопада 1986 року, з 24 листопада 1986 року по 30 січня 1988 року, з 19 лютого 1988 року по 29 квітня 1999 року; згідно із записами трудової книжки НОМЕР_2 від 09 вересня 1999 року: з 07 вересня 1999 року по 31 травня 2006 року, з 11 жовтня 2006 року по 13 вересня 2013 року, з урахуванням довідок про підтвердження періодів роботи позивача та нарахованої заробітної плати №306-02-55/30 від 16 червня 2023 року, №306-02-55/29 від 16 червня 2023 року, №306-10-31/61 від 14 червня 2023 року, №73-14-11/737 від 29 червня 2023 року, №73-14-11/738 від 29 червня 2023 року, №2860 від 19 червня 2023 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17 грудня 2024 року про призначення пенсії та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду, та про відмову у задоволенні решти позовних вимог.
Щодо твердження представників відповідачів про пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до суду з даним позовом, передбаченого частиною другою статті 122 КАС України, суд зазначає наступне.
Поняття процесуальних строків визначено статтею 118 КАС України.
Частиною першою статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Водночас для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Суд зазначає, що при вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до суду із позовом першочергово слід визначитись із строком, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та моментом початку його перебігу. Лише після встановлення зазначених обставин суд переходить до оцінки поважності причин пропуску такого строку, якщо він дійсно був пропущений.
У справі, що розглядається, предметом судового оскарження є рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області від 23 грудня 2024 року №032650006440, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком на умовах Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
З цим позовом до суду представник в інтересах позивача звернувся 15 серпня 2025 року. 
Відповідачі стверджуючи про пропуск позивачем строку звернення до суду не надали належних доказів з якого саме дня, та протягом якого періоду, позивач міг дізнатися про прийняття пенсійним органом оскаржуваного рішення, зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні докази направлення цього рішення позивачу чи його представнику та підтвердження його отримання, а відповідачі про такі обставини не зазначають.
Своєю чергою, оцінка таких обставин, причин та доводів щодо питання дотримання позивачем шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, визначеного положеннями статті 122 КАС України, є першочерговим для правильного вирішення цієї справи.
З урахуванням викладеного, твердження відповідачів про те, що позивач пропустив, передбачений частиною другою статті 122 КАС України шестимісячний строк звернення до суду є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відповідачі обмежилися визначенням часового проміжку, у який позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, без надання відповідних доказів пропуску позивачем строку звернення до суду. 
Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Звертаючись до суду, позивач сплатив судовий збір у сумі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією про сплату від 26 червня 2025 року №0.0.4430777301.1, випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету (а.с.14, 96).
Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 807,46 грн. 
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, місто Ужгород, площа Народна, будинок 4, ідентифікаційний код юридичної особи 20453063), Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 6, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 23 грудня 2024 року №032650006440 про відмову у призначенні пенсії.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи на території Республіки Білорусь згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 04 липня 1983 року: з 05 липня 1983 року по 01 листопада 1983 року, з 28 липня 1986 року по 14 листопада 1986 року, з 24 листопада 1986 року по 30 січня 1988 року, з 19 лютого 1988 року по 29 квітня 1999 року; згідно із записами трудової книжки НОМЕР_2 від 09 вересня 1999 року: з 07 вересня 1999 року по 31 травня 2006 року, з 11 жовтня 2006 року по 13 вересня 2013 року, з урахуванням довідок про підтвердження періодів роботи та нарахованої заробітної плати №306-02-55/30 від 16 червня 2023 року, №306-02-55/29 від 16 червня 2023 року, №306-10-31/61 від 14 червня 2023 року, №73-14-11/737 від 29 червня 2023 року, №73-14-11/738 від 29 червня 2023 року, №2860 від 19 червня 2023 року, та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17 грудня 2024 року про призначення пенсії та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області судові витрати у сумі 807,46 грн (вісімсот сім грн 46 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. Л. Шепелюк