ЄУН: 336/12836/24
Провадження №: 2/336/129/2026 
02.03.26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року Шевченківський районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Звєздової Н.С., за участю секретаря судового засідання Іванченко О.С., позивача ОСОБА_1 , представника позивача – адвоката Малишева О.В., відповідачки ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, виконавчий комітет Володимирської міської ради, про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просив:1) позбавити ОСОБА_2 , батьківських прав щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісяця, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. 
В обґрунтування позовної заяви (з урахуванням заяви про залишення позову без розгляду від 13.10.2025) зазначено, що між позивачем та ОСОБА_2 (далі – відповідачка) 06.06.2014 було зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась спільна дитина – ОСОБА_3 . Відповідачка у березні 2021 року покинула дитину та позивача. З того часу відповідачка не бере ніякої участі в утриманні дитини. Рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 25.09.2023 шлюб між сторонами було розірвано. У зв`язку з тим, що дитина постійно проживає з позивачем, а відповідачка не надає ніякої матеріальної допомоги для її утримання, позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь аліменти на утримання дитини у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) відповідачки щомісяця, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.
На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2024 справу передано у провадження судді Шевченківського районного суду міста Запоріжжя Звєздової Н.С.
27.12.2024 судом на виконання вимог ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) здійснено запит з метою встановлення зареєстрованого місця проживання відповідачки, відповідь на який надійшла до суду 03.01.2025.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 06.01.2025 прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Також було залучено до участі у цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району. З метою забезпечення участі відповідачки у судовому засіданні та її належного повідомлення про судові засідання зобов`язано Міністерство соціальної політики надати інформацію з Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб щодо відповідачки.
17.01.2025 до суду надійшла відповідь департаменту соціального захисту населення Запорізької області державної адміністрації, згідно з якою станом на 02.01.2025 відповідачка не перебуває на обліку в СІБД ВПО по Запорізькій області.
12.02.2025 до суду надійшла заява органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, який просить розглядати справу без участі його представника та повідомляє, що з відповідачкою не може провести відповідну роботу для вирішення питання по суті, оскільки вона не є мешканкою Дніпровського району м. Запоріжжя. Тому просить залучити в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Оріхівську міську військову адміністрацію Пологівського району Запорізької області та витребувати у Міністерства соціальної політики України докази/інформацію з Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб щодо зареєстрованого та фактичного місця проживання відповідачки, а у Державної прикордонної служби України – докази/інформацію з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» щодо перетину кордону відповідачкою.
Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 17.02.2025 з метою забезпечення участі учасників справи у судовому засіданні та їх належного повідомлення про судові засідання зобов`язано Міністерство соціальної політики надати інформацію з Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб щодо відповідачки та витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію стосовно перетинання відповідачкою кордону України з 01.01.2022 і по теперішній час.
10.03.2025 до суду надійшов лист Головного центра обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України щодо перетинання відповідачкою кордону України.
31.03.2025, 27.05.2025, 19.06.2025, 31.07.2025, 07.10.2025, 18.12.2025 до суду надійшли заяви органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про розгляд справи без участі його представника.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 31.03.2025 залучено до участі у цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, виконавчий комітет Володимирської міської ради.
Ухвалами Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 22.07.2025, 07.08.2025, 19.12.2025 постановлено судове засідання у цивільній справі здійснювати в режимі відеоконференції між Шевченківським районним судом міста Запоріжжя та Володимирським міським судом Волинської області.
24.07.2025 від виконавчого комітету Володимирської міської ради на адресу суду надійшов лист, згідно з яким 17.07.2025 відбулось засідання комісії з питань захисту прав дітей, на якому була присутня відповідачка, яка повідомила членам комісії про своє відповідальне ставлення до виконання батьківських обов`язків та надала довідки з «ПриватБанку» про щомісячні перекази на картку позивача на утримання сина. Також зазначила, що вона постійно підтримує зв`язок із сином, спільно відпочивають, проводять разом час. Зі слів відповідачки за період спільного перебування з сином вона купувала йому необхідні речі та подарунки.
28.07.2025 суд отримав відзив на позовну заяву від представника відповідачки – адвоката Дерев`янко І.О., відповідно до якого відповідачка з позовними вимогами не погоджується повністю та зазначає, що у той час, коли дитина перебувала з позивачем, відповідачка регулярно переводила гроші на користь позивача на потреби дитини, відправляла подарунки дитині, продукти харчування, продукти гігієни, постільну білизну тощо. Зазначена позивачем інформація про те, що відповідачка з 2021 року не цікавиться дитиною, не бере жодної участі в його утриманні не відповідає дійсності. Згідно з наданими роздруківками банківського рахунку відповідачка регулярно на постійній основі здійснювала утримання дитини, пересилаючи грошові перекази на користь позивача у розмірах від 1000 грн. до 3000 грн у період шлюбу та після його розірвання. Відповідачка бачить лише формальні підстави, однак, з`ясовуючи фактичні обставини справи, не вбачає ні підстав, ні доказів для стягнення аліментів, такі вимоги суперечать не тільки інтересам матері, але й інтересам дитини, оскільки матір забезпечує дитину фінансово. Відповідачка знаходить можливість регулярно сплачувати аліменти на утримання сина, незалежно від можливості позивача забезпечувати дитину самостійно. Відповідачка добровільно та регулярно сплачує аліменти на утримання сина без рішення суду. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за безпідставністю заявлених вимог.
15.08.2025 від представника позивача – адвоката Малишева О.В. надійшла відповідь на відзив, у якій указано, що зазначені у відзиві обставини, на які відповідачка посилається в обґрунтування своїх заперечень проти позову, є недостовірною та недоведеною інформацією, а тому жодним чином не спростовують фактичні та юридичні підстави позову. Так, час фактичного припинення шлюбних відносин та окремого проживання зафіксовано у рішенні Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 25.09.2023 у цивільній справі № 336/8208/23 про розірвання шлюбу. Це рішення суду набрало законної сили, відповідачкою не оскаржувалось, що свідчить про те, що вона з ним погодилась. Також у заяві від 13.09.2023, оригінал якої зберігається у матеріалах цивільної справи № 336/8208/23, відповідачка не тільки не заперечувала проти позову і розірвання шлюбу, але й не заперечувала проти проживання дитини з батьком. Аргументи відзиву про те, що відповідачка регулярно відправляла подарунки дитині, продукти харчування, продукти гігієни, постільну білизну тощо є вигадкою відповідачки. Що стосується власне аліментів на утримання дитини, які відповідачка наче добровільно і регулярно сплачує на користь позивача, то ці доводи є недостовірними. Зокрема, відповідачка з 01.05.2022 до 30.06.2025 незаконно щомісячно отримувала на дитину допомогу на проживання в розмірі 3000 грн., хоча з нею фактично не проживала. Відповідачка компенсувала розмір цієї допомоги шляхом перерахування її суми на банківський рахунок позивача нерегулярно та частинами з кінця липня 2022 року. Тобто неідентифіковані (за описом платежу) грошові перекази, які відповідачка намагається видати за добровільну сплату аліментів на утримання дитини, фактично є нічим іншим як державною цільовою допомогою на дитину. Отже, принаймні з березня 2021 року відповідачка не бере ніякої особистої участі в утриманні дитини. Наведені у відзиві заперечення проти позову є неспроможними, оскільки не відповідають дійсним обставинам справи, не ґрунтуються на нормах права та не підтверджені ніякими доказами. Просить повністю задовольнити позов.
13.10.2025 до суду надійшла заява представника позивача – адвоката Малишева О.В., у якій зазначено, що після того, як відповідачка дізналась про пред`явлення позову, то почала частіше спілкуватися з сином за допомогою засобів електронного і телефонного зв`язку та навіть через місяць після останнього судового засідання вперше за рік зустрілась із дитиною. Тому для забезпечення якнайкращих інтересів дитини, метою якого є створення умов для збереження сімейних зв`язків та надання відповідачці можливості покращити своє ставлення до дитини, питання про позбавлення відповідачки батьківських прав може бути відкладено. Водночас відповідачка досі не бере ніякої участі в утриманні дитини та лише продовжує нерегулярно компенсувати розмір щомісячної державної допомоги на проживання дитини, яку відповідачка безпідставно отримує, не проживаючи з нею. Зважаючи на це, з метою належного утримання дитини та дотримання принципу рівності обов`язків батьків у матеріальних витратах на неї, розгляд позовних вимог про стягнення аліментів необхідно продовжити. Отже, у зв`язку з частковою зміною обставин, що зумовили звернення до суду з даним позовом, просить залишити його без розгляду в частині позбавлення батьківських прав та продовжити розгляд в частині стягнення аліментів.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 15.10.2025 заяву представника позивача – адвоката Малишева О.В. задоволено, залишено позовні вимоги про позбавлення батьківських прав без розгляду, стосовно позовних вимог щодо стягнення аліментів - продовжено розгляд справи.
08.12.2025 на адресу суду надійшла заява представника позивача – адвоката Малишева О.В., який просить врахувати під час ухвалення судових рішень, надсилання повісток та інших процесуальних документів нове місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 .
28.01.2026 суд отримав заяву представника позивача – адвоката Малишева О.В. про надання можливості позивачу взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.
Третя особа – орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району своєчасно та належним чином повідомлялась судом про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання її представники не з`явились, у раніше поданих суду заявах третя особа просила розглянути справу без участі її представників.
Третя особа – виконавчий комітет Володимирської міської ради своєчасно та належним чином повідомлялась судом про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання її представники не з`явились, про причини неявки в судове засідання не повідомили.
Представник відповідачки – адвокат Дерев`янко І.О. у судове засідання не з`явилась, своєчасно та належним чином повідомлялась судом про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки в судове засідання не повідомила.
Відповідачка не заперечувала проти розгляду справи за відсутності її представника.
Під час розгляду справи представник позивача – адвокат Малишев О.В. позов підтримав та надав пояснення, що у 2014 році сторони уклали шлюб та того ж року у них народилась спільна дитина. Відповідачка у березні 2021 року покинула дитину та позивача. Час фактичного припинення шлюбних відносин та окремого проживання зафіксовано у рішенні Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 25.09.2023 у справі про розірвання шлюбу, яке відповідачка визнала та не оскаржувала. Також відповідачка не заперечувала проти проживання дитини з батьком. З того часу відповідачка не надає ніякої матеріальної допомоги в утриманні дитини, хоча ст. 180 СК України зобов`язує обох батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Верховний Суд неодноразово зазначав, що СК України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків та брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Щодо перерахувань відповідачкою грошових коштів позивачеві зауважує, що насправді відповідачка за домовленістю із позивачем компенсувала йому розмір державної соціальної допомоги на дитину як внутрішньо переміщену особу, яку вона безпідставно отримувала з травня 2022 року у розмірі 3000 грн, не проживаючи із дитиною. Відповідачка частинами та нерегулярно перераховувала розмір цієї державної соціальної допомоги, тому ці платежі не можна розцінювати як добровільну сплату аліментів. Просить врахувати, що, оскільки витрати на потреби дитини не є сталими, а сума заробітку (доходу) відповідача невідома, то доцільним є визначити аліменти на дитину у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) відповідачки щомісяця, що є мінімально необхідним для забезпечення життєдіяльності та навчання дитини, врахуватиме принцип рівності обов`язків батьків, а також не ставитиме відповідачку у скрутне матеріальне становище. Просив позов задовольнити, стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини та всі судові витрати.
Позивач підтримав свого представника, просив позов задовольнити, а також повідомив, що, крім 3000 грн. соціальної допомоги на дитину від держави відповідачка більше нічого не перераховувала. У переказах відповідачка нічого не зазначала. У грудні 2025 - січні 2026 року відповідачка сплатила по 1000 грн та 600 грн на подарунок дитині. Більше нічого від відповідачки позивач не отримував з березня 2021 року, коли відповідачка почала проживати окремо від позивача та дитини.
Відповідачка заперечила проти позову та пояснила, що все зазначене позивачем є неправдою і наклепом. Місце проживання дитини ніким не визначено, проте позовну заяву про визначення місця проживання дитини вона не подавала. Насправді вона надає матеріальну допомогу на дитину, регулярно перераховує позивачу на це кошти, приїжджає до дитини, робить їй подарунки, проте доказів цього немає. Востаннє бачилась із дитиною 11.09.2025 на день її народження. Не мешкає з дитиною з кінця 2022 року. Готова нести щомісячні витрати на утримання свого сина тільки в добровільному порядку не більше 2000 грн., хоча визнає, що цього недостатньо; буде купувати одяг та інше. Щодо державної соціальної допомоги у розмірі 3000 грн, відповідачка зазначає, що вона її пересилала позивачу щомісячно у повному обсязі, але суми перерахувань позивачу змішані та те, що платила від себе там не зазначено, окрім того щось давалось на руки позивачу. Категорично заперечує проти позову.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини, відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.
Правовідносини пов`язані зі стягненням аліментів, тому при вирішенні даної справи застосуванню підлягають передусім норми Конституції України, Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України (далі – СК України), Закону України «Про охорону дитинства» та ЦПК України.
Також на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У ч. 1, 2 ст. 3, ч. 1 ст. 18, ст. 27 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів; держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини; батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини; найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування; держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини; держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом; держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.
Нормами абз. 4 ч. 1 ст. 1 і ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що забезпечення найкращих інтересів дитини – дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 6 СК України).
Ст. 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
За змістом ч. 2 ст. 51 Конституції України і ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Верховний Суд у постанові від 17.04.2019 у справі № 644/3610/16 зробив висновок про те, що СК України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
На підставі ч. 5-7 ст. 7, ст. 141 СК України учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками; жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Нормами ч. 1, 4 ст. 15, ч. 4 ст. 155 СК України передбачено, що сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу; невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін; ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ч. 1, абз. 1 ч. 2 ст. 18, ч. 1 ст. 20 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу; суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін; до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства; цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного); загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (абз. 1 ч. 1, п. 2 ч. 2 та абз. 6 ч. 4 ст. 19 ЦПК України).
За правилами доказування, визначеними ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як передбачено ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що сторони 06.06.2014 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 06.06.2014 серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін під час шлюбу народилась спільна дитина – ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 16.09.2014 серії НОМЕР_2 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Оріхівського районного управління юстиції у Запорізькій області. 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 25.09.2023 у цивільній справі № 336/8208/23 шлюб між сторонами було розірвано.
Судом встановлено, що дитина протягом тривалого часу постійно проживає з позивачем, що відповідачкою під час розгляду справи спростовано не було та підтверджується:
-довідкою управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському району про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 07.06.2022 № 2301-5001723088;
-заявою відповідачки від 13.09.2023 у цивільній справі № 336/8208/23;
-договором найму (оренди) житла від 14.10.2023;
-актом прийняття-передання від 14.10.2023;
-випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Оріхівської міської ради від 30.11.2023;
-розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 19.12.2023 № 663р;
-характеристикою дитини від 31.05.2024 з КЗ «НВК № 2 ім. В.А Лазаряна»;
-розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 29.10.2024 № 986р;
-характеристикою дитини від 20.12.2024 зі спортивної секції;
-довідкою центра надання адміністративних послуг Тисменицької міської ради Івано-Франківської області про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 05.12.2025 № 2613-7002359111;
-довідкою управління соціального захисту населення Івано-Франківської районної державної адміністрації про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 05.12.2025 № 2613-7002359126.
Виходячи з положень ч. 2 ст. 51 Конституції України, ч. 5-7 ст. 7, ст. 141, 180 СК України, відповідачка нарівні з позивачем зобов`язана утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, незалежно від розірвання шлюбу між сторонами та проживання відповідачки окремо від дитини.
Доводи відповідачки про регулярне добровільне перерахування нею позивачу коштів як аліментів на дитину не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Крім того, за даними листа Управління соціальної та ветеранської політики виконавчого комітету Володимирської міської ради від 31.07.2025 № 1202/01-18/2-25 відповідачка отримувала допомогу на проживання ВПО в управлінні з 01.05.2022 по 30.06.2025 щомісячно в розмірі 5000 грн (на себе – 2000 грн та на сина – 3000 грн).
З пояснень позивача випливає, що відповідачка компенсувала йому розмір цієї допомоги у розмірі 3000 грн на дитину шляхом перерахування її суми на його банківський рахунок, що відповідачка підтвердила під час розгляду справи.
У наданій відповідачкою інформації АТ КБ «ПриватБанк» про окремі операції по картці/рахунку від 12.07.2025 № UR49VB48PQFU7Q7C за період з 01.07.2022 до 11.07.2025 відсутні будь-які відомості про цільове призначення платежів, що не дозволяє суду ідентифікувати їх як сплату аліментів на дитину.
Отже, досліджені судом докази в їх сукупності та взаємозв`язку підтверджують наявність обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог.
З огляду на все вищевикладене, зокрема, наведені норми права, наявні докази та встановлені на їх підставі обставини, суд виходить із того, що позов є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню.
В абз. 4 п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та правових висновках Верховного Суду України у справі № 6-1798цс16 (постанова від 19.10.2016), Верховного Суду у справі № 761/23308/19 (постанова від 07.12.2020) зауважується на необхідності при вирішенні судом питання щодо розміру аліментів враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України.
Абз. 1 ч. 3 ст. 181 та абз. 1, 2 ч. 2 ст. 182 СК України визначають, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина; розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України).
У ч. 1 ст. 182 СК України закріплено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідачка є особою працездатного віку, відсутність доказів наявності у відповідачки інвалідності чи тяжких захворювань, інших дітей, непрацездатних чоловіка, батьків, дочки, сина, аліментних зобов`язань чи інших обставин, що мають істотне значення та враховуються при визначенні розміру аліментів.
Оскільки щомісячний розмір заробітку (доходу) відповідачки невідомий, витрати на потреби дитини не є сталими та зростають із віком, то, враховуючи принцип рівності обов`язків батьків щодо утримання дитини, необхідність забезпечення життєдіяльності і навчання дитини на достатньому рівні, її реальної матеріальної підтримки та водночас недопустимість спричинення скрутного матеріального становища відповідачки через сплату аліментів, суд вважає за доцільне визначити аліменти на дитину у розмірі 1/4 заробітку (доходу) відповідачки щомісяця, але не менше мінімального гарантованого розміру аліментів – 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Ч. 1 ст. 191 СК України унормовано, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу – із дня подання такої заяви.
Зважаючи на це та положення ч. 2 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 6, ст. 180 СК України, суд присуджує аліменти на дитину від дня пред`явлення даного позову – 26.12.2024 і до досягнення дитиною повноліття.
Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає наступне.
За приписами ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи; до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. 2-6 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами; для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги; розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи; у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами; обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з ч. 1, 2, абз. 1 ч. 8, ч. 10 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини, наведені у ч. 3 ст. 141 ЦПК України.
Позивач, як стягувач аліментів, звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви (п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»).
Тому при задоволенні позову відповідно до положень ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір у сумі 1211,20 гривень за подання позовної заяви підлягає стягненню з відповідачки в дохід держави.
Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу суд дійшов наступних висновків.
Як передбачено у статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України) та становлять одну із складових судових витрат (ч.1 ст.133 ЦПК України).
Відповідно до ч.5 ст.135 ЦПК України, сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів ч.4 ст.137, ч.7 ст.139 та ч.3 ст.141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування.
Приписами ч.1 ст.26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VІ, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Так, позивачем заявлена вимога на відшкодування понесених судових витрат на правничу допомогу у розмірі 16 000,00 грн., на підтвердження яких надані наступні докази: копію договору про надання правничої допомоги, акт № 1 приймання-передачі наданих послуг. 
Суд визнає надані стороною позивача докази на підтвердження витрат на правничу допомогу належними, допустимими, достовірними і достатніми.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: (1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; (2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України).
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, яке міститься у відзиві на позов (т. 1 а.с. 162-167) може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява № 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Так, відповідно до статті 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Як зазначив Верховний суд у своїй постанові 24 січня 2022 року по справі № 757/36628/16-ц, у відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі та встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги. За неможливості встановити умови щодо порядку обчислення, форми та ціни правової допомоги згідно з умовами договору суди, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Такий висновок зроблено у постанові КЦС ВС від 28 вересня 2022 року по справі № 529/201/20.
Суд звертає увагу, що вимоги про позбавлення батьківських прав були залишені без розгляду за ініціативною позивача, в провадженні суду залишились лише вимоги про стягнення аліментів, дана категорія справ є типовою та нескладною, тому у суду виникають сумніви щодо часу витраченого представником позивача на надання правової допомоги на суму 16 000,00 грн.
Підсумовуючи викладене, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи обставини цієї справи, що вказані вище, складність та категорію справи, а також положення ЄСПЛ та практику Верховного Суду щодо стягнення витрат на правову допомогу в цілому, суд вважає розмір витрат позивача є завищеним, неспівмірним, тому зменшує такі витрати на суму до 7 000,00 гривень.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Керуючись ст. 2-13, 76-81, 83, 89, 95, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, виконавчий комітет Володимирської міської ради, про стягнення аліментів задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісяця, але не менш, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від 26.12.2024 і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у сумі 1211,20 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 гривень. 
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .
Третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ: 37573513, місцезнаходження: 69096, м. Запоріжжя, вул. Петра Сагайдачного, буд. 1А.
Третя особа: виконавчий комітет Володимирської міської ради, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ: 04051282, місцезнаходження: 44703, Волинська обл., Володимирський р-н, м. Володимир, вул. Данила Галицького, буд. 5.

Суддя 	Н.С. Звєздова