ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 440/16658/25	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бевзи В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ
Стислий зміст позовних вимог.
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:
- визнати відмову в призначенні пенсії, оформлену рішенням від 02.10.2025, протиправною;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області врахувати у страховий стаж усі період роботи згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду.
В обґрунтування позову зазначено, що у вересні 2025 позивач звернувася до управління Пенсійного фонду з приводу призначення їй пенсії та надала документи, які підтверджують її право на пенсію за віком, зокрема: заяву встановленого зразка; копію паспорта та ідентифікаційного коду; трудову книжку та інші документи. Рішенням від 02.10.2025 відповідач відмовив в призначенні пенсії з причини відсутності необхідного страхового стажу для призначення пенсії. Згідно з рішенням від 02.10.2025 до страхового стажу не було зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 . Мотиви не зарахування - це відсутність на титульній сторінці трудової книжки дати видачі свідоцтва про шлюб (підстава зміни прізвища), дата народження зазначена в трудовій книжці не співпадає з датою народження у паспорті. За таких обставин Відповідач вважає, що усі періоди роботи до 01.12.1998 року не можуть бути включений до страхового стажу. Оскаржуване рішення позивачу надіслано не було. Про його існування позивача повідомило Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 23.10.2025.

Стислий зміст заперечень відповідачів.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому вказав, ОСОБА_1 звернулася через Веб-Портал Пенсійного фонду України із заявою від 22.09.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі - Закон № 1058). До заяви позивачем були додані наступні документи: трудова книжку, свідоцтво про народження дитини, паспорт, код.
Вказана заява опрацьовувалась за принципом екстериторіальності спеціалістами Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.
Аналізом наданих до заяви документів було встановлено, що страховий стаж позивача становить 06 років 10 місяців, що є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону № 1058. До страхового стажу позивача не було зараховано періоди роботи з згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 23.04.1980 (запис про дату народження позивачки на титульній сторінці ІНФОРМАЦІЯ_1 не відповідає даті народження згідно паспортних даних — ІНФОРМАЦІЯ_2 , запис про зміну прізвища внесено неналежним чином з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок). Інших документів, що підтверджують періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 23.04,1980, позивачем надано не було. 
Рішенням головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №262740014965 від 02.10.2025 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого ст. 26 Закону № 1058-IV. В матеріалах електронної пенсійної справи позивача відсутня заява від 04.10.2025.

Заяви, клопотання учасників справи.
До позовної заяви позивачем додано клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу.
24.12.2025 від позивача надійшла заява.

Процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 16 грудня 2025 року позовну заяву було залишено без руху.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 02.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі; звільнено позивача від сплати судового збору за подання позову у цій справі; призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); витребувано докази у відповідача і позивача. 
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні правовідносини.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася через веб-портал Пенсійного фонду України із заявою від 22.09.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі - Закон № 1058). До заяви позивач додала, зокрема, трудова книжку серії НОМЕР_1 від 23.04.1980.
Так, пунктом 4.2 розділу ІV Порядку №22-1 передбачено можливість застосування екстериторіального призначення та перерахунку пенсій. 
З урахуванням принципу екстериторіальності заяву та документи позивача в електронному вигляді було передано на розгляд відповідачу - Головному управлінню Пенсійного фонду України в Полтавській області.
Розглянувши заяву позивача від 22.09.2025 відповідач прийняв рішення №262740014965 від 02.10.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком позивачу.
Так, у рішенні №262740014965 від 02.10.2025 зазначено, зокрема:
Гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулася 24.09.2025 року до управління із заявою про призначення пенсії за віком, надавши наступні документи: свідоцтво про народження дитини, трудову книжку; паспорт, код.
Аналіз наданих документів показує, що страховий стаж гр. ОСОБА_1 ,
становить 06 років 10 місяців, якого недостатньо для призначення пенсії за віком.
До загального страхового стажу не зараховано періоди роботи відповідно до трудової книжки від 23.04.1980 НОМЕР_1 , оскільки на першій сторінці трудової книжки зазначена дата народження « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що не відповідає паспортним даним « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Необхідно внести зміни відповідно до Інструкції або надати уточнюючі довідки. Також до звернення необхідно долучити документ щодо зміни прізвища ( ОСОБА_2 ), оскільки на титульній сторінці запис про зміну прізвища не містить дату видачі свідоцтва про шлюб.
Управлінням прийнято рішення: відмовити гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку.
Після надходження у трьохмісячний строк прийнятих і подання додаткових документів рішення буде переглянуто щодо підрахунку необхідного стажу роботи та визначення права на пенсію.
До рішення відповідачем наданий розрахунок стажу, із якого убачається, що позивачу зараховано 3 роки відпустки по догляду за дитиною з 27.06.1983 по 26.06.1986, період роботи з 01.12.1998 по 30.09.2002.
На розвороті трудової книжки серії позивача серії НОМЕР_1 від 23.04.1980 зазначено, що прізвище позивача змінено на ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про шлюб НОМЕР_3 .
Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 23.04.1980 позивач:
- 15.02.1980 зарахована на роботу на Хлібозавод №1, наказ № 31 від 11.03.1980;
- 15.05.1980 звільнена за закінченням тимчасової роботи, наказ № 60 від 13.06.1980;
- 01.06.1980 прийнята до Центральної заводської лабораторії лаборантом по 2 розряду, наказ №28-ок від 04.06.1980;
- 31.07.1980 звільнена;
- 17.09.1980 зарахована на посаду техніка ВЦ, наказ № 223-Ок від 17.09.1980;
- 27.11.1982 звільнена з роботи, наказ № 287-ок від 22.11.1982;
- 01.03.1983 зарахована на посаду оператора ІВМ, наказ № 46 від 22.02.1983;
- 26.12.1984 звільнена з роботи , наказ № 390 від 26.12.1984;
- 03.09.1986 зарахована на посаду оператора ЕМВ, наказ № 47-к від 03.09.1986;
- 22.03.1989 звільнена з роботи, наказ № 9-к від 22.03.1989;
- 03.04.1989 прийнята на роботу прибиральником виробничих приміщень, наказ № 33-Л від 03.04.1989;
- 01.10.1989 звільнена, наказ № 95 л від 28.09.1989;
- 21.05.1990 прийнята на роботу прибиральником виробничих приміщень, наказ № 42-Л від 16.05.1990;
- 03.05.1993 звільнена, наказ № 30-л від 07.05.1993.
Отже, відповідач не зарахував позивачу періоди її роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 23.04.1980, а саме: з 15.02.1980 по 15.05.1980; з 01.06.1980 по 31.07.1980; з 17.09.1980 по 27.11.1982; з 01.03.1983 по 26.06.1983; з 03.09.1986 по 22.03.1989; з 03.04.1989 по 01.10.1989; з 21.05.1990 по 03.05.1993.
Позивач не погоджуючись рішенням відповідача №262740014965 від 02.10.2025, звернулася до суду із цим позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України визначено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Відповідно до частини першої, другої статті 5 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-ІV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Статтею 24 Закону № 1058-ІV визначено, що страховий стаж, необхідний для призначення пенсії, обчислюється відповідно до вимог цього Закону за даними, які містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів (записів трудової книжки) та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
До набрання чинності Законом № 1058-ІV питання пенсійного забезпечення, в тому числі й порядок обчислення стажу для призначення пенсій, регулювалися Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1788-XII).
Відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
За приписами статті 45 Закону № 1058-ІV перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки:
у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа;
у разі настання обставин, які тягнуть за собою зменшення пенсії, - з першого числа місяця, в якому настали ці обставини, якщо вони мали місце до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо вони мали місце після 15 числа.
Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника територіального органу Пенсійного фонду України на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.

ІV. ВИСНОВКИ СУДУ
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Статтею 48 Кодексу законів про працю України визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, пунктом 1 якого передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з пунктами 2.2 та 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162, заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. У трудову книжку вносяться, зокрема відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою записи про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
З аналізу наведених норм випливає, що трудова книжка, в якій містяться всі необхідні та точні записи про періоди роботи, є основним документом, що підтверджує стаж роботи. За наявності такої трудової книжки підтверджувати трудовий стаж іншими документами законодавством не вимагається.
Поряд з цим, як визначено статтею 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Визначення поняття "трудовий стаж" чинне законодавство не містить, однак з аналізу норм Закону №1058-IV можна дійти висновку, що це періоди офіційної трудової діяльності особи до 01.01.2004, що підтверджуються записами у трудовій книжці.
При цьому періоди трудової діяльності до 01.01.2004, які зараховуються до страхового стажу, визначаються законодавством, яке діяло до прийняття Закону №1058-IV, а саме - статтею 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".
Так, згідно з приписами статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 23.04.1980 позивач:
- 15.02.1980 зарахована на роботу на Хлібозавод №1, наказ № 31 від 11.03.1980;
- 15.05.1980 звільнена за закінченням тимчасової роботи, наказ № 60 від 13.06.1980;
- 01.06.1980 прийнята до Центральної заводської лабораторії лаборантом по 2 розряду, наказ №28-ок від 04.06.1980;
- 31.07.1980 звільнена;
- 17.09.1980 зарахована на посаду техніка ВЦ, наказ № 223-Ок від 17.09.1980;
- 27.11.1982 звільнена з роботи, наказ № 287-ок від 22.11.1982;
- 01.03.1983 зарахована на посаду оператора ІВМ, наказ № 46 від 22.02.1983;
- 26.12.1984 звільнена з роботи , наказ № 390 від 26.12.1984;
- 03.09.1986 зарахована на посаду оператора ЕМВ, наказ № 47-к від 03.09.1986;
- 22.03.1989 звільнена з роботи, наказ № 9-к від 22.03.1989;
- 03.04.1989 прийнята на роботу прибиральником виробничих приміщень, наказ № 33-Л від 03.04.1989;
- 01.10.1989 звільнена, наказ № 95 л від 28.09.1989;
- 21.05.1990 прийнята на роботу прибиральником виробничих приміщень, наказ № 42-Л від 16.05.1990;
- 03.05.1993 звільнена, наказ № 30-л від 07.05.1993.
Відповідач не зарахував позивачу періоди її роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 23.04.1980, а саме: з 15.02.1980 по 15.05.1980; з 01.06.1980 по 31.07.1980; з 17.09.1980 по 27.11.1982; з 01.03.1983 по 26.06.1983; з 03.09.1986 по 22.03.1989; з 03.04.1989 по 01.10.1989; з 21.05.1990 по 03.05.1993.
Суд наголошує, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його страхового стажу за вказаний період.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018, справа №275/615/17, провадження №К/9901/768/17.
У спірному рішенні пенсійний орган як на підставу для відмови у перерахунку пенсії посилається на те, що на першій сторінці трудової книжки зазначена дата народження « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що не відповідає паспортним даним « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Необхідно внести зміни відповідно до Інструкції або надати уточнюючі довідки. Також до звернення необхідно долучити документ щодо зміни прізвища ( ОСОБА_2 ), оскільки на титульній сторінці запис про зміну прізвища не містить дату видачі свідоцтва про шлюб.
Разом з тим, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17, провадження №К/9901/1298/17.
Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
З аналізу наведених норм, судом встановлено, що відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство. 
Суд зазначає, що не зарахування спірного стажу позивачу буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в пункті 3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
В даному випадку, суд звертає увагу, що вказані записи в трудовій книжці зроблені чітко, зрозуміло, відсутні ознаки підробок, у зв`язку з чим наведені вище доводи відповідача не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні зазначеного періоду роботи до стажу з моменту призначення пенсії.
Також суд зазначає, що законодавець пов`язує необхідність підтвердження трудового стажу для призначення/перерахунку пенсії лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи за певні періоди роботи.
Водночас суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки позивача в частині спірних періодів містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому зазначені відповідачем недоліки не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні означеного періоду роботи позивача до стажу роботи, що враховується у призначенні/перерахунку пенсії.
Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці або у довідках можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у наданих документах.
Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.
Крім того, відповідно до частини третьої статті 44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 25.04.2019 у справі №593/283/17 та від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист. 
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що оскільки відповідальність за ведення трудової книжки покладається саме на роботодавця, то помилки у записі про зміну прізвища та даті народження позивача не може бути підставою для не зарахування періодів роботи позивача з 15.02.1980 по 15.05.1980; з 01.06.1980 по 31.07.1980; з 17.09.1980 по 27.11.1982; з 01.03.1983 по 26.06.1983; з 03.09.1986 по 22.03.1989; з 03.04.1989 по 01.10.1989; з 21.05.1990 по 03.05.1993 до загального страхового стажу позивача. 
Згідно підпункту 4 пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію зокрема: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
Однак, як встановлено судом, відповідачем не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити спірний стаж позивача.
З урахуванням наведеного суд вважає, що у відповідача були відсутні підстави для відмови у зарахуванні до загального страхового стажу позивача періодів роботи з 15.02.1980 по 15.05.1980; з 01.06.1980 по 31.07.1980; з 17.09.1980 по 27.11.1982; з 01.03.1983 по 26.06.1983; з 03.09.1986 по 22.03.1989; з 03.04.1989 по 01.10.1989; з 21.05.1990 по 03.05.1993, та як наслідок, для відмови у здійсненні перерахунку пенсії позивача згідно заяви від 22.09.2025. 
Таким чином, оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №262740014965 від 02.10.2025 в частині відмови позивачу зарахувати до загального страхового стажу позивача періодів її роботи з 15.02.1980 по 15.05.1980; з 01.06.1980 по 31.07.1980; з 17.09.1980 по 27.11.1982; з 01.03.1983 по 26.06.1983; з 03.09.1986 по 22.03.1989; з 03.04.1989 по 01.10.1989; з 21.05.1990 по 03.05.1993, винесено протиправно.
Відтак, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №262740014965 від 02.10.2025 в частині відмови позивачу зарахувати до загального страхового стажу позивача періодів її роботи з 15.02.1980 по 15.05.1980; з 01.06.1980 по 31.07.1980; з 17.09.1980 по 27.11.1982; з 01.03.1983 по 26.06.1983; з 03.09.1986 по 22.03.1989; з 03.04.1989 по 01.10.1989; з 21.05.1990 по 03.05.1993 при призначенні пенсії з 22.09.2025, а також зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з15.02.1980 по 15.05.1980; з 01.06.1980 по 31.07.1980; з 17.09.1980 по 27.11.1982; з 01.03.1983 по 26.06.1983; з 03.09.1986 по 22.03.1989; з 03.04.1989 по 01.10.1989; з 21.05.1990 по 03.05.1993 та повторно розглянути заяву позивача 22.09.2025 про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду.
Також суд звертає увагу, що розгляд заяви та винесення рішення за заявою позивача здійснювало ГУ ПФУ у Полтавській області, яке було визначено за принципом екстериторіальності відповідно до п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим Постановою Правління ПФУ 25.11.2005 № 22-1, а тому з урахуванням скасування вище зазначеного рішення, саме ГУ ПФУ в Полтавській області повинно повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням висновків даного судового рішення.
Отже, позов підлягає задоволенню.

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у розмірі 1211,2 грн.
Таким чином, при задоволенні позову позивача суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,1 грн.
Щодо витрат на правничу допомогу.
До позовної заяви поданої позивачем додане клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 14 000 грн. До клопотання не додано жодних додатків. 24.12.2025 від позивача надійшла заява з проханням до суду відкрити провадження у справі, яка підписана представником позивача адвокатом Бай Сергієм Едуардовичем, до даної заяви додано ордер на надання правничої допомоги позивачу та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.
Ця справа розглянута судом у порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до вимог статті 262, 263 КАС України, тобто розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Тобто, всі докази у справі мають бути подані сторонами упродовж п`ятнадцяти з дня відкриття провадження.
Адвокат не надав суду докази неможливості виконання процесуального обов`язку щодо надання доказів про правничі витрати у строки визначені КАС України.
Суд вважає за необхідне зазначити, що Верховним Судом сформована усталена практика з питань стягнення витрат на правничу допомогу.
Остання системна правова позиція викладена у постанові від 23.01.2025 у справі №240/32993/23:
«Верховний Суд у постановах від 14 листопада 2019 року у справі №826/15063/18 та від 22 жовтня 2021 року у справі №160/7922/20 виходив з того, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
Аналізом положень статті 134 КАС України колегія суддів дійшла висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, оскільки зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.»
Адвокат не надав у строки визначені Кодексом адміністративного судочинства України документи необхідні для підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а також докази, які підтверджують неможливість їх подання до дати розгляду справи по суті.
За приписами частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
При цьому розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, актів тощо), що визначено частиною 7 статті 139 КАС України.
У постанові від 19 березня 2020 року у справі № 640/6209/19 Верховний Суд зазначав, що за загальним правилом, питання розподілу судових витрат вирішується судом у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи. 
Разом з тим, КАС України передбачені випадки, коли суд може вирішити питання розподілу судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, а саме: 1) якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат (частина третя статті 143); 2) у випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду або ухвалення рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням суд вирішує питання про розподіл судових витрат не пізніше десяти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, за умови подання учасником справи відповідної заяви і доказів, які підтверджують розмір судових витрат (частина шоста статті 143); 3) якщо це питання не було вирішено (пункт 3 частини першої статті 252). Таким чином, у випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку, визначеному статтею 252 КАС України.
Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Частинами третьою-п`ятою статті 143 КАС України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в ухвалі від 07 липня 2023 року у справі № 340/2823/21 зробив такі правові висновки. Частина сьома статті 139, частини третя, четверта статті 143 КАС України містять приписи, які дозволяють стороні надати суду докази, які підтверджують витрати на правничу допомогу, протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи, але за умови, що ця сторона зробить про це відповідну заяву до закінчення судових дебатів. Вказівка у частині сьомій статті 139, частині третій статті 143 КАС України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останнім етапом - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи. Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу. Коли йдеться про розподіл витрат, понесених на професійну правничу допомогу, то ініціювати це питання має сторона, яка понесла ті витрати, й для цього треба щонайменше заявити/повідомити суду касаційної інстанції про необхідність їх розподілу за наслідками розгляду справи. Власне з цим - з об`єктивованою формою вираження наміру сторони щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу ще до завершення розгляду справи (чи то в порядку письмового провадження, чи в судовому засіданні) - пов`язується можливість як потім подати протягом п`яти днів докази на підтвердження цих витрат, так і ухвалення на цій підставі додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України.
Системний аналіз вищенаведених норм права, з врахуванням правових висновків Верховного Суду, дає підстави для висновку, що під час розгляду справи судом, останній зобов`язаний у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи, вирішити питання розподілу усіх судових витрат, про які заявила сторона, з урахуванням результату розгляду справи. 
За загальним правилом, усі докази понесених судових витрат мають бути надані сторонами до закінчення розгляду справи. 
Однак, у випадку, якщо сторона з певних причин не може надати такі документи, ця сторона повинна зробити відповідну заяву до закінчення розгляду справи і надати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду – тобто докази неможливості їх подання до розгляду справи по суті без призначення судового засідання (у цьому випадку п`ятнадцять днів із дати відкриття провадження).
Адвокат і позивач не зазначили, у чому полягала об`єктивна непереборна можливість надати договір про правничу допомогу у строку визначені КАС України.
У такому випадку суд першої інстанції не має правових підстав для розгляду питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи, а його вирішення відкладається не більше ніж як на п`ятнадцять днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Відповідно, перевірці і оцінці підлягають такі обставини (у сукупності): 
(1) наявність безпосередньої правової вимоги про здійснення розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи; 
(2) наявність відповідної заяви про надання доказів понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Відсутність першої з цих обставин унеможливлює взагалі вирішення судом питання про розподіл судових витрат як у судовому рішенні за результатом розгляду справи, так і в порядку, визначеному статтею 252 КАС України. 
Відсутність же другої обставини (за наявності першої) унеможливлює відкладення відповідно до вимог частин третьої-п`ятої статті 143 КАС України вирішення питання про судові витрати, пов`язані із розглядом справи, у зв`язку з чим є підставою для вирішення судом цього питання саме у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
Прийняття судового рішення про розподіл витрат на професійну правничу допомогу після розгляду справи (апеляційного або касаційного перегляду) може мати місце лише за умови, що сторона до закінчення судових дебатів у справі (якщо справа розглядається у загальному позовному провадженні) або (як висловлено Верховним Судом) не пізніше закінчення розгляду справи, якщо справа розглядалась у спрощеному позовному провадженні, звернеться до суду із заявою про те, що вона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі (до закінчення розгляду справи спрощеному позовному провадженні) надати суду докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат.
Таким чином, рішення про розподіл судових витрат приймається судом один раз:
або при вирішенні спору по суті, 
або шляхом прийняття додаткового рішення. 
Повторна оцінка доказів або їх частини шляхом прийняття додаткового рішення після ухвалення основного рішення про розподіл судових витрат означатиме можливість фактичної зміни останнього, що не передбачене положеннями КАС України.
Суд звертає увагу, що розгляд даної справи відбувався у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, що не передбачає проведення судових дебатів.
У позовній заяві представник позивач просив стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору та 14000,00 грн. витрат на правову допомогу.
Разом з тим, до позовної заяви позивачем додано клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 14 000 грн. До клопотання не додано жодних додатків. 24.12.2025 від позивача надійшла заява з проханням до суду відкрити провадження у справі, яка підписана представником позивача адвокатом Бай Сергієм Едуардовичем, до даної заяви додано ордер на надання правничої чопомоги позивачу та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.
Жодних заяв із належними доказами про неможливість надання доказів понесення витрат на правничу допомогу до ухвалення судового рішення від представника позивача не надходило.
З огляду на це, ухвалюючи рішення у справі, суд вирішив питання про судові витрати та стягнув із відповідача судовий збір.
Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 14000 грн., то всупереч вимогам ч.1 ст.77 КАС України такі витрати не підтверджені належними та допустимими доказами у строк визначений КАС України для цієї категорії справ.
Так, до матеріалів справи наданий ордер адвоката на представництво інтересів позивача адвокатом та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. 
Однак, будь-якого договору про надання професійної правничої допомоги, що укладений між позивачем та адвокатом, акту виконаних робіт, опису та змісту наданої правничої допомоги, які б надавали можливість суду встановити понесені судові витрати в цій частині, не надані, як і докази неможливості їх надання.
Відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу.
З даного приводу суд звертає увагу на правовий висновок колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладений у постанові від 25 липня 2023 року по справі №340/4492/22. Згідно з ним безперечно, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику осіб не дає особі цілковитого розуміння, у який саме день розгляд справи буде закінчено, однак, не позбавляє особу права подати відповідну заяву зокрема одночасно із поданням позову, відповіді на відзив, особливо після отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі, у якій зазначено про обрану форму адміністративного судочинства - спрощене позовне провадження без виклику осіб або з таким викликом. 
Це обґрунтовується тим, що вже на цьому етапі, виходячи, навіть, з умов договору про надання правничої допомоги, сторона вже має бути обізнана про те, які докази вона має можливість подати, а які - ні через наявність певних причин.
Водночас, як вже зазначалося, саме висловлений стороною намір подати певні докази на підтвердження вартості заявлених судових витрат після ухвалення судового рішення є обставиною, яка дозволяє суду не вирішувати відповідне питання у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи.
Представник позивача не повідомив причин, з яких він, знаючи про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, не повідомив суд про неможливість подання доказів розміру судових витрат у повному обсязі до ухвалення судового рішення.
Відповідно, суд вважає, що в межах цієї справи відсутні правові підстави для відкладення розгляду питання про судові витрати відповідно до вимог частин третьої-п`ятої статті 143 КАС України. 
За відсутності відповідної заяви позивача суд при ухваленні рішення по суті прийняв вирішив питання про розподіл судових витрат без розподілу правничих витрат.
Відповідно до частини 8 статті 79 КАС України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Саме поведінка позивача та його представника, яка виразилася у неповідомленні суду про неможливість надання доказів до ухвалення судового рішення, зумовлює відмову у відшкодуванні витрат на правову допомогу з відповідачів, а тому надання відповідних доказів в подальшому не може виправдовуватися процедурою, закріпленою у частині сьомій статті 139, частинах третьої-п`ятої статті 143, статті 252 КАС України, яка застосовується за наявності підстав, чітко визначених у цих нормах.
Суд звертає увагу, що зазначення в позовній заяві узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами вирішення спору не може розцінюватися як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в даному випадку на правничу допомогу), адже за такого викладу, без наведення жодних мотивів та обґрунтувань, суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення та розмір.
Зазначений висновок суду узгоджується із висновком Верховного Суду, висловленим в ухвалах від 07 липня 2023 року у справі №340/2823/21, від 26 липня 2023 року у справі №640/11775/20, а також у постанові від 25 липня 2023 року у справі №340/4492/22.
Враховуючи наведене, беручи до уваги правові висновки Верховного Суду, оскільки позивач до ухвалення судом рішення у справі не вказав про наявність поважних, об`єктивних причин, які б перешкоджали поданню доказів на підтвердження заявленого розміру понесених судових витрат (щодо правничої допомоги), суд дійшов висновку про відсутність підстав про відшкодування витрат на правничу допомогу позивачу.
Таке обмеження права щодо відшкодування витрат у адміністративному процесі на законодавчому рівні, відповідними процесуальними строками та обов`язками узгоджується із принципом «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.
Адвокат, будучи професійним учасником процесу, своїх процесуальних обов`язків щодо надання доказів суду не виконав.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (36000, м. Полтава, вул. Гоголя, 34, код ЄДРПОУ 13967927) про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №262740014965 від 02.10.2025 в частині відмови ОСОБА_1 зарахувати до загального страхового стажу позивача періодів її роботи з 15.02.1980 по 15.05.1980; з 01.06.1980 по 31.07.1980; з 17.09.1980 по 27.11.1982; з 01.03.1983 по 26.06.1983; з 03.09.1986 по 22.03.1989; з 03.04.1989 по 01.10.1989; з 21.05.1990 по 03.05.1993 при призначенні пенсії з 22.09.2025.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди її роботи з 15.02.1980 по 15.05.1980; з 01.06.1980 по 31.07.1980; з 17.09.1980 по 27.11.1982; з 01.03.1983 по 26.06.1983; з 03.09.1986 по 22.03.1989; з 03.04.1989 по 01.10.1989; з 21.05.1990 по 03.05.1993 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.09.2025 про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,2 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень та 20 коп).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В.І. Бевза