КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 752/15424/25 Головуючий у І інстанції Хоменко В.С.
Провадження №22-ц/824/4256/2025  Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
ІменемУкраїни

18 березня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Борисової О.В., Голуб С.А., 
за участі секретаря Кононової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Міністерства оборони України - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києвавід 28 серпня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Київський національний університет будівництва і архітектури, Міністерство оборони України про встановлення факту, що має юридичне значення, 
ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даною заявою про встановлення факту прийняття ним військової присяги.
На обґрунтування заяви зазначав, що в період з 01 вересня 1988 року по 06 липня 1993 року він навчався у Київському інженерно-будівельному інституті (тепер - Київський національний університет будівництва і архітектури) за спеціальністю «Прикладна геодезія» та після закінчення 4-го курсу його відраховано в зв`язку із сімейними обставинами.
ОСОБА_1 вказував на те, що під час навчання пройшов повний курс спеціальної підготовки на військовій кафедрі, в тому числі навчальні збори з 29 червня 1992 року по 04 липня 1992 року, після яких склав присягу на вірність українському народові та набув права присвоєння офіцерського звання.
Також зазначав, що станом на дату звернення до суду офіційне документальне підтвердження факту прийняття ним присяги у виді окремого документа чи запису у військово-облікових документах відсутнє та архів вказаного університету не зберіг відповідний документ.
З 22 квітня 2022 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в лавах ТрО військової частини НОМЕР_1 , під час проходження якої неодноразово звертався до керівництва військової частини щодо необхідності видачі належним чином оформлених документів щодо його посади та звання, однак зазначені дії не дали позитивного результату.
Враховуючи вищевикладене, заявник просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме: встановити факт прийняття ОСОБА_1   військової присяги 04 липня 1992 року після повного закінчення військової кафедри у Київському інженерно-будівельному інституті (тепер - Київський національний університет будівництва і архітектури).
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києвавід 28 серпня 2025 року заяву  ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме: прийняття ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової присяги 04 липня 1992 року після повного закінчення військової кафедри у Київському інженерно-будівельному інституті (тепер - Київський національний університет будівництва і архітектури).
Не погоджуючись з рішенням суду, представник Міністерства оборони України - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на не правильне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту залишити без задоволення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що залучення Міноборони заінтересованою особою по даній справі є помилковим, оскільки Міноборони не має повноважень приймати рішення щодо видачі військово-облікових документів та внесення до них відповідних записів (про прийняття військової присяги, закінчення військової кафедри та інше) для військовослужбовців військових частин, які не входять в апарат Міноборони, або для військовозобов`язаних/резервістів, які перебувають на військовому обліку у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки.
Вказує, що належними заінтересованими особами у даній справі є, зокрема, відповідний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, в якому  ОСОБА_1 перебував на військовому обліку до призову на військову службу, та військова частина НОМЕР_1 , в якій останній на даний час проходить військову службу.
Звертає увагу апеляційного суду на те, що факт прийняття військової присяги жодним чином не впливає на права та обов`язки військовослужбовця. Від факту прийняття військової присяги не розпочинається, не призупиняється та не припиняється проходження військовослужбовцем військової служби, а також жодним чином не впливає на перебування військовозобов`язаних та інших осіб на військовому обліку у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки.
Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні представник заінтересованої особи Міністерства оборони України - Марціс Богдан Сергійович підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити її.
Інші учасники даної справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, до суду апеляційної інстанції не з`явились.
У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.
Апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи у відсутність осіб, належних чином повідомлених про розгляд справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представникаМіністерства оборони України - ОСОБА_2, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 28 лютого 2023 року.
З архівної довідки № 179/1/4750 від 19 червня 2023 року Галузевого державного архіву Міністерства оборони України вбачається, що в наказі Міністерства оборони України від 19.05.1993 року № 192 ОСОБА_1 не значиться, та документи Київського національного університету будівництва і архітектури не надходили, а з листа № 179/1/8735 від 02.11.2023 року вбачається, що документи (листи) про прийняття присяги мають короткий термін зберігання і до Галузевого державного архіву Міністерства оборони України не передаються.
З відповіді Кадрового центру Збройних Сил України від 06 липня 2023 року № 321/кц/5241 на адвокатський запит вбачається, що у Кадровому центрі відсутня інформація та відповідні підтверджуючі документи про місце знаходження (зберігання) списків осіб, які прийняли військову присягу після проходження спеціальної підготовки на військовій кафедрі під час навчання у Київському інженерно-будівельному інститутів 1992 році. Кадровий центр не володіє інформацією про присвоєння військового звання офіцерського складу громадянину ОСОБА_1 та про його перебування на військовому обліку як офіцера запасу в територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки.
З відповіді Департаменту військової освіти Міністерства оборони України від 27 жовтня 2023 року № 404/2446 на адвокатський запит вбачається, що наказом в.о. ректора від 10 червня 1992 року № 445/2 збори зі студентами планувалося провести на базі військової кафедри Київського інженерно-будівельного інституту.
Відповідно до архівної довідки Київського національного університету будівництва і архітектури від 15 листопада 2022 року № 1.10-282-П про навчання на військовій кафедрі інституту ОСОБА_1 у період з 1989 року по 1992 роки, за документами архіву університету значиться ОСОБА_1 , 1970 року народження, який навчався в Київському інженерно-будівельному інституті (тепер - Київський національний університет будівництва і архітектури) за спеціальністю «Прикладна геодезія» з 01 вересня 1988 року по 06 липня 1993 року, відрахований з інституту студентом 4-го курсу. Під час навчання в інституті пройшов спеціальну підготовку на військовій кафедрі інституту в період із 16 листопада 1989 року по 17 січня 1991 року, та з 25 листопада 1991 року по 04 липня 1992 року, у тому числі навчальні збори з 29 червня 1992 року по 04 липня 1992 року на базі військової кафедри інституту.
Згідно витягу Київського національного університету будівництва і архітектури від 31 травня 2023 року № 1.10-183,наказом ректора від 16 листопада 1989 року № 1192/2 залучено до військової підготовки студента 2-го курсу факультету спеціальності «ПГ» ОСОБА_1 . 
Крім того, з витягу Київського національного університету будівництва і архітектури від 31 травня 2023 року № 1.10-186 вбачається, що ректором видано наказ від 10 червня 1992 року № 445/2, зокрема, про: проведення в 1992 році навчальних зборів, в тому числі й зі студентами 4-го курсу всіх факультетів; залучення на навчальні збори ОСОБА_1 ; виділення начальником клуба оркестру на день прийняття військової присяги з 09.00 год 04 липня 1992 року студентами, що проходять навчальні збори.
Суд першої інстанції, задовольняючи заяву про встановлення факту виходив з того, що факт проходження заявником спеціальної військової підготовки у вищому навчальному закладі знайшов своє підтвердження, оскільки за наслідком проходження військової підготовки ОСОБА_1 складено військову присягу. 
Апеляційний суд не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до ч. 2 п. 5 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ст. 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. При ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.
У ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено перелік фактів, які встановлюються судом в порядку окремого провадження. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.
Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.
Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Глава 6 Розділу 4 ЦПК України, а також постанова Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року № 15) «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» розкриває зміст судової діяльності з розгляду справ даної категорії.
Так, факти, що мають юридичний характер - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.
Разом з цим, у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти ніж зазначені у ст. 315 ЦПК України, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України).
Згідно зі ст. 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого, обов`язково повинно бути зазначено мету встановлення такого факту та причина неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, а також докази, що підтверджують факт.
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі №752/20365/16-ц (провадження № 61 24660св18), від 05.12.2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 18230св19), від 03.02.2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження №6114667св20).
У справі, яка переглядається, заявник у заяві не обґрунтував для відновлення яких саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів йому необхідно, щоб суд встановив факт прийняття ОСОБА_1 військової присяги 04 липня 1992 року після повного закінчення військової кафедри у Київському інженерно-будівельному інституті (тепер - Київський національний університет будівництва і архітектури).
З огляду на зміст заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник прагне встановити у суді факт прийняття військової присяги для належного оформлення документів щодо його посади та звання, оскільки він з 22 квітня 2022 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в лавах ТрО військової частини НОМЕР_1 .
При цьому, факт прийняття військової присяги жодним чином не впливає на права та обов`язки військовослужбовця. 
Від факту прийняття військової присяги не розпочинається, не призупиняється та не припиняється проходження військовослужбовцем військової служби, а також жодним чином не впливає на перебування військовозобов`язаних та інших осіб на військовому обліку у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки.
Крім того, доводів про те, що будь-яка із заінтересованих осіб порушує, не визнає чи оспорює права заявника, як і про те, що є обґрунтовані ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, у вказаній заяві не наведено.
На зазначене суд першої інстанції належної уваги не звернув та розглянув справу не встановивши, що встановлення факту прийняття військової присяги не тягне за собою безпосередніх юридичних наслідків для заявника, тому висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення заяви є помилковими.
Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права згідно п. 3 та 4 ч. п. ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову в задоволенні заяви.
Щодо судових витрат понесених Міністерством оборони України в суді апеляційної інстанції, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи, Міністерством оборони України були понесені судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року в розмірі 726,72 грн.
Разом з тим, апеляційний суд також враховує, що заявник по справі на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, а тому сплачений апелянтом судовий збір має бути компенсована за рахунок держави. у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Міністерства оборони України - ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києвавід 28 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Київський національний університет будівництва і архітектури, Міністерство оборони України про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.
Компенсувати Міністерству оборони України судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 726 (сімсот двадцять шість) гривень 72 копійки за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 30 березня 2026 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Борисова О.В. 

Голуб С.А.