ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 388/1650/21
провадження 61-15915св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., 
Ситнік О. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: 
 ОСОБА_4 , Фермерське господарство «Паросток»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Константінов Олексій Федорович, на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області 
від 5 червня 2023 року, ухвалене у складі судді Степанова С. В., та постанову Кропивницького апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року, ухвалену колегією у складі суддів: Голованя А. М., Мурашка С. І., Письменного О.А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Фермерське господарство (далі - ФГ) «Паросток», про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним.
Свої вимоги мотивував тим, що 9 лютого 2019 року він видав довіреність на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчену приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциною Н. В. за № 134 (далі - довіреність).
Довірені особи мали оформити документи на земельну ділянку, призначену для ведення особистого селянського господарства площею до 2,0 га та здійснити пошук її наймача з орендною платою в розмірі 7 000 грн щороку; інших домовленостей не було.
У листопаді 2019 року позивачу стало відомо, що на підставі вказаної довіреності та відповідно до наказу Головного управління Дергеокадастру в Кіровоградській 
області від 22 квітня 2019 року № 11-1351/14-19-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» він став власником земельної ділянки з кадастровим номером 3521981300:02:000:5902 площею 2,0 га, цільовим призначенням якої є ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області (далі - земельна ділянка).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 16 травня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величком С. О., зазначену земельну ділянку набула у власність ОСОБА_2 - дружина ОСОБА_4 та мати ОСОБА_3 , які були довіреними особами позивача. 
Між учасниками зазначеного договору фактично досягнуто зловмисної домовленості щодо заволодіння земельною ділянкою позивача поза його волею. Крім того, дії представника та особи, що стала власником земельної ділянки, містять ознаки шахрайських дій, коли, користуючись виданою на їх ім`я довіреністю, вони вчинили дії на свою користь, а не на користь довірителя.
З відповіді Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській 
області від 2 квітня 2020 № 29-11-0.2-3947/2-20 позивачу стало відомо про скасування державної реєстрації належної йому земельної ділянки з кадастровим номером 3521981300:02:000:5902 шляхом об`єднання вказаної земельної ділянки з іншими земельними ділянками з присвоєнням об`єднаній земельній ділянці кадастрового номера 3521981300:02:000:5532. Власником об`єднаної земельної ділянки з 7 листопада 2019 року є ОСОБА_3 , який 5 грудня 2019 року уклав договір оренди зазначеної земельної ділянки з ФГ «Паросток», засновником і директором якого є ОСОБА_4 .
Позивач вказував, що він своєї згоди на продаж належної йому земельної ділянки не надавав і грошові кошти за договором купівлі-продажу не отримував.
За таких обставин просив визнати недійсним укладений 16 травня 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3521981300:02:000:5902 площею 2,0 га, цільовим призначенням якої є ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, зареєстрований за № 338, та стягнути на його користь судові витрати.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 5 червня 
2023 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду 
від 11 жовтня 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним укладений 16 травня 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3521981300:02:000:5902, загальною площею 2,0 га, цільовим призначенням якої є ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області.
Стягнено з  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 908 грн у відшкодування судового збору.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивував судове рішення тим, що ОСОБА_4 як представник за довіреністю ОСОБА_1 , укладаючи від його імені договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки зі своєю дружиною, в силу статті 60 Сімейного кодексу (далі - СК) України набув право спільної сумісної власності на цю земельну ділянку, тому відповідно, діяв не в інтересах особи, яку він представляє, а у власних інтересах та інтересах своєї сім`ї, що суперечить положенням частини третьої статті 238 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
8 листопада 2023 року  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат 
Константінов О. Ф., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права,просить скасувати рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 5 червня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами першої та апеляційної інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах:
- від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19 (провадження № 61-11856св21), про те, що доведеність факту вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною полягає в тому, що такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що третя особа - контрагент за договором, діяв за домовленістю із представником сторони оспорюваного правочину, внаслідок такої домовленості оспорюваний договір укладено на умовах, які не відповідають волі довірителя; умови договору, укладеного представником, очевидно, є невигідними для довірителя, а вигоду отримує тільки сторона - контрагент;
- від 4 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18 (провадження № 61-12793св19), від 5 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц (провадження № 61-16084св18), 
від 7 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17 (провадження № 61-11158св19), 
від 19 листопада 2021 року у справі № 383/302/20 (провадження № 61-11775св21), про те, що для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином, має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину. Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, та бажав (або свідомо допускав) настання негативних наслідків для довірителя. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову, від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на вчинення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя;
- від 11 вересня 2019 року у справі № 554/10202/13-ц 
(провадження № 61-30808св18), про те, що укладення договору купівлі-продажу, в ситуації, коли від імені продавця діє представник (мати відповідача) за довіреністю, саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника з іншою стороною - покупцем (син представника).
Зазначає, що суди не дослідили наявний у справі доказ - довіреність від 9 лютого 2019 року, а саме обсяг повноважень, наданий позивачем повіреним особам, зокрема, наданий останнім обсяг повноважень на підписання договору купівлі-продажу земельної ділянки.
Заявник вважає, що видана позивачем довіреність підтверджує його волевиявлення щодо продажу земельної ділянки та була дійсною на день укладення оспорюваного правочину. При цьому позивач не надав доказів, які підтверджують умисел збагачення повіреної особи або заподіяння шкоди довірителю, а також продаж земельної ділянки за заниженою вартістю (50 000 грн).
Вказує, що в оскаржуваних судових рішеннях відсутні посилання на докази, на підставі яких суди першої та апеляційної інстанцій встановили злочинний умисел представника за довіреністю та вчинення ним оспорюваного правочину не в інтересах довірителя. У оскаржуваних судових рішеннях не зазначено, які саме, ким та яким чином порушені права позивача, а також мотиви незастосування 
статей 237, 238, 248, 249 ЦК України, на які посилалися відповідачі.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про:
- неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19 (провадження № 61-11856св21), від 4 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18 (провадження № 61-12793св19), від 5 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц (провадження № 61-16084св18), від 7 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17 (провадження № 61-11158св19), від 19 листопада 2021 року у справі № 383/302/20 (провадження № 61-11775св21), від 11 вересня 2019 року у справі № 554/10202/13 (провадження № 61-30808св18) (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України);
- недослідження судами зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України)
Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2025 року справу № 388/1650/21 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 9 лютого 2019 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу 
Рукавіциною Н. В. посвідчена та зареєстрована за № 134 довіреність, видана позивачем ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на п`ять років 
до 9 лютого 2024 року включно.
Зі змісту зазначеної довіреності суди встановили, що позивач уповноважив 
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 бути його представниками, в тому числі, представляти його інтереси як учасника антитерористичної операції у будь-яких органах, установах, підприємствах та організаціях, незалежно від форм власності, підпорядкування та галузевої належності, у будь-яких органах влади та місцевого управління, в тому числі в сільських селищних, міських радах, в органах райдержадміністрації, в органах бюро технічної інвентаризації, перед суб`єктами господарювання, в податкових органах перед фізичними особами підприємцями, в експертних установах, у всіх відповідних органах державної влади та управління, в тому числі в Управлінні земельних ресурсів, в органах Держгеокадастру, в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, в органах Укрдержгеокадастру, в органах юстиції, в органах нотаріату, в інших компетентних службах, установах та організаціях з питань виділу, приватизації, оформлення, державної реєстрації права власності та отримання на ім`я ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на земельну ділянку орієнтованою площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Кіровоградської області, при цьому конкретне місце знаходження земельної ділянки, її розмір, межі, площу та будь-які інші умови представники вправі визначати на власний розсуд; після чого надає їм право користування та розпорядження цією ж земельною ділянкою (здачі в оренду, позичку, продажу, міни, укладення договорів емфітевзису, суперфіцію, а також будь-яких інших цивільно-правових угод, дозволених законодавством) за ціну та на умовах за своїм розсудом, при цьому всі істотні та факультативні умови договорів, в тому числі, але не виключно, строк дії договорів оренди та розмір орендної плати, суму, за яку буде продаватися земельна ділянка, тощо, представник вправі визначати самостійно згідно їхніх попередніх домовленостей.
Крім того, позивач уповноважив представників, зокрема, розписуватися від його імені, в тому числі підписувати договори оренди та купівлі-продажу земельної ділянки. 
З копії заяви від 16 квітня 2019 року місцевий та апеляційний суд встановили, що уповноважена особа за довіреністю - ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_1 звертався із заявою до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про затвердження проєкту землеустрою для передачі у власність земельної ділянки з кадастровим номером 3521981300:02:000:5902 загальною площею 2 га, призначену для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення, розташовану на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області.
З копії договору купівлі-продажу від 16 травня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величком С. О., суди встановили, що він укладений ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_1 (продавець), та ОСОБА_2 (покупець), предметом якого є земельна ділянка, яку продавець передав у власність покупця, а покупець прийняв та сплатив за неї домовлену грошову суму, що складає 50 000 грн.
З копії паспорта серії НОМЕР_1 судами встановлено, що ОСОБА_2 перебуває з ОСОБА_4 у шлюбі, який зареєстрований 12 жовтня 1985 року
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд при ухваленні постанови
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
Частинами першою та другою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (частини перша, третя статті 237 ЦК України).
Відповідно до статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.
Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).
Згідно зі статтею 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
У позові ОСОБА_1 , крім зловмисної домовленості повіреної особи зі своєю дружиною, посилався на те, що ОСОБА_4 , відчуживши земельну ділянку своїй дружині, вчинив правочин не в його інтересах, а у своїх та інтересах своєї сім`ї, оскільки покупцем земельної ділянки є ОСОБА_2 , у зв`язку з чим спірне майно стало спільною сумісною власністю її та повіреного.
Суди першої та апеляційної інстанції встановили, що ОСОБА_4 як представник за довіреністю позивача ОСОБА_1 , уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки зі своєю дружиною ОСОБА_2 . Укладаючи від імені позивача договір купівлі-продажу, ОСОБА_4 подав заяву про надання згоди своїй дружині ОСОБА_2 на купівлю земельної ділянки, справжність підпису ОСОБА_4 на якій засвідчений 11 травня 2019 року приватним нотаріусом Долинського міського нотаріального округу Кіровоградської області Величком С. О. за № 313.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Укладаючи від імені позивача договір купівлі-продажу земельної ділянки із своєю дружиною, а відтак, набуваючи в силу положень статті 60 СК України право спільної сумісної власності на спірне майно, довірена особа діяла не в інтересах особи, яку він представляє, а у власних інтересах та інтересах своєї сім`ї, що суперечить положенням частини третьої статті 238 ЦК України та є підставою для визнання відповідного правочину недійсним.
При цьому положення частини третьої статті 238 ЦК України надають довірителю право визнати недійсним відповідний договір незалежно від того, на яких умовах він укладений. На довірителя не покладається тягар доведення невигідності умов такого договору та його збитковості. Його укладення не в інтересах довірителя презюмується.
Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2023 року 
у справі № 388/353/20 (провадження № 61-7839св23) та від 20 березня 2024 року 
у справі № 388/344/20 (провадження № 61-1206св23).
Статтею 248 ЦК України передбачено, що представництво за довіреністю припиняється в тому числі у разі скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність.
Особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення (стаття 249 ЦК України). 
Разом з тим, у матеріалах справи наявний витяг з Єдиного реєстру довіреностей 
від 3 жовтня 2019 року про припинення дії довіреності, який підтверджує вчинення дій позивачем щодо її відкликання, та за встановлених обставин підтверджує відсутність волевиявлення останнього щодо продажу земельної ділянки.
Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що ОСОБА_4 як представник за довіреністю ОСОБА_1 , укладав від його імені договір купівлі-продажу земельної ділянки зі своєю дружиною, дійшли обґрунтованого висновку про набуття ним права спільної сумісної власності на цю земельну ділянку згідно 
зі статтею 60 СК України, а, відтак, такі дії вчинені не в інтересах особи, яку він представляв, а у власних інтересах та інтересах своєї сім`ї, що суперечить положенням частини третьої статті 238 ЦК України.
Разом з тим, не потребує доведенню факт вчинення правочину від імені особи, яку ОСОБА_4 представляє, у своїх інтересах, з огляду на презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, що узгоджується з висновками, викладеними 
у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2023 року у справі № 388/353/20 (провадження № 61-7839св23) і від 20 березня 2024 року у справі № 388/344/20 (провадження № 61-1206св23), та спростовує відповідні доводи касаційної скарги про недоведення позивачем вчинення оспорюваного правочину не в його інтересах.
Крім того, наданий позивачем обсяг повноважень на підписання договору купівлі-продажу земельної ділянки не має правового значення з огляду на встановлення судами обставин щодо порушення частини третьої статті 238 ЦК України під час укладення спірного правочину, тому колегія суддів відхиляє аргументи заявника про недослідження судами змісту довіреності.
Отже такі обставини є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу та задоволення позову.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 24 лютого 2022 року 
у справі № 161/20878/19 (провадження № 61-11856св21), від 4 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18 (провадження № 61-12793св19), від 5 серпня 2020 року 
у справі № 638/2324/14-ц (провадження № 61-16084св18), від 7 серпня 2019 року 
у справі № 753/7290/17 (провадження № 61-11158св19), від 19 листопада 2021 року у справі № 383/302/20 (провадження № 61-11775св21), від 11 вересня 2019 року 
у справі № 554/10202/13 (провадження № 61-30808св18), оскільки у вказаних справах Верховний Суд не досліджував обставини щодо визнання правочину недійсним, який укладено повіреною особою, у взаємозв`язку з положеннями 
статті 60 СК України, тобто набуття спірного майна на підставіспільної сумісної власності. Тобто правовідносини у вказаних справах за встановлених обставин у справі, яка переглядається касаційним судом, не є подібними.
При цьому посилання суду апеляційної інстанції на постанови Верховного Суду 
від 4 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18 (провадження № 61-12793св19), від 5 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц (провадження № 61-16084св18), 
від 7 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17 (провадження № 61-11158св19), 
не свідчить про неправильне застосування норм матеріального права цим судом з огляду на висновок апеляційного суду про невідповідність спірного правочину 
частині третій статті 238 ЦК України.
Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій повністю узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 14 серпня 2023 року 
у справі № 388/353/20 (провадження № 61-7839св23) та від 20 березня 2024 року 
у справі № 388/344/20 (провадження № 61-1206св23) в аналогічних правовідносинах, предметом яких є визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених фізичними особами, в інтересах яких на підставі довіреності діяв ОСОБА_4 , з дружиною останнього - ОСОБА_2 .
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
За таких обставин підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду справи, тобто є необґрунтованими.
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 5 червня 2023 року та постанови Кропивницького апеляційного суду 
від 11 жовтня 2023 року - без змін.

Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє 
адвокат Константінов Олексій Федорович, залишити без задоволення.
Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 5 червня 
2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 11 жовтня 
2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	І. М. Фаловська  В. М. Ігнатенко  С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік