ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2026року місто Київ.
Справа № 756/19761/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6358/2026
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Желепи О.В. (суддя-доповідач), Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Фаворит» на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року про відмову у задоволенні заяви про видачу судового наказу (проголошену у складі судді Майбоженко А.М., інформація щодо дати складення повного тексту ухвали відсутня)
у справі за заявою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Фаворит» про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 ,-

ВСТАНОВИВ

У грудні 2025 року ОСББ «Фаворит» звернулось до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по сплаті внесків у розмірі 8 784,10 грн, 1 412,96 грн - інфляційних втрат та 386,28 грн - 3 % річних на покриття комунальних витрат з утримання належних йому гаражів № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , що знаходяться на прибудинковій ділянці Житлового комплексу ОСББ «Фаворит» у нежитловій будівлі Паркінгу за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року у задоволенні заяви ОСББ «Фаворит» про видачу судового наказу - відмовлено.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, заявник ОСББ «Фаворит» через представника ОСОБА_2 28 грудня 2025 року подав, через підсистему Електронний суд, до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційну скаргу аргументує тим, що суд неправильно оцінив сам зміст правовідносин між заявником та боржником та долучені до заяви письмові докази, а тому - не усвідомив дійсну правову природу правовідносин, які існують між юридичною особою заявника (ОСББ «Фаворит») та боржником. У результаті цього - суд помилково вважав, що в даній справі має місце спір між ОСББ «Фаворит» та одним із його членів (співвласників) з приводу стягнення коштів на самозабезпечення статутної діяльності нашого Об`єднання.
Вказує, що суд, суто формально підійшовши до оцінки предмету нашої вимоги, не взяв до уваги, що нежитлова будівля паркінгу є окремим (самостійним) архітектурним об`єктом нерухомості нежилого комерційного функціонального призначення зі своєю адресою, і не відноситься (не є складовою частиною чи спільним майном) до житлових будинків заявника №12-Є чи 12-Ж, мешканці якого у 2005 році створили ОСББ «Фаворит».
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.
Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу боржник не скористався.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до супровідного листа від 05 лютого 2026 року, Київський апеляційний суд направив ОСОБА_1 ухвалу про відкриття апеляційного провадження.
Як вбачається з матеріалів справи, конверт з ухвалою повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній».
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвала суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу віднесена до п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржувана ухвала не відповідає.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції мотивував її тим, що до переліку вимог, за якими може бути видано судовий наказ, який міститься у ст. 161 ЦПК України, не включено вимогу щодо стягнення заборгованості по внескам та платежам співвласників об`єднання багатоквартирного будинку та така вимога не є предметом регулювання Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Наказне провадження - це вид провадження у цивільному судочинстві, в якому судом вирішується справа про стягнення з боржника на підставі судового наказу грошових коштів або витребування майна без проведення судового засідання на користь особи, яка має право вимоги.
Судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 ЦПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахування індексу інфляції та 3 % річних, нарахованих заявником на суму заборгованості (п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України).
Заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником. До заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору; документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги (ч. 1, 3 ст. 163 ЦПК України).
Суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо, зокрема, заява подана з порушення вимог статті 163 цього Кодексу (п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України).
Зважаючи на спрощений порядок розгляду вимог у наказному провадженні, і відсутність у боржника можливості заперечувати проти таких вимог на стадії їх розгляду судом, заява про видачу судового наказу та додані до неї документи мають містити вичерпні відомості про підстави та час виникнення у заявника права вимоги, а також її розмір.
Судом встановлено, що ОСББ «Фаворит» звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по сплаті внесків у розмірі 8 784,10 грн, 1 412,96 грн - інфляційних втрат та 386,28 грн - 3 % річних на покриття комунальних витрат з утримання належних йому гаражів № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , що знаходяться на прибудинковій ділянці Житлового комплексу ОСББ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у нежитловій будівлі Паркінгу за адресою: АДРЕСА_1 .
Наведеним вимогам ч. 3 ст. 163 ЦПК України заява ОСББ «Фаворит» про видачу наказу відповідала.
Так, до заяви про видачу судового наказу заявником додано у копіях: виписка із ЄДРПОУ про статус ОСББ «Фаворит» як юридичної особи; Витяг із положень чинного Статуту ОСББ «Фаворит»; Стандартний договір про участь у витратах на утримання Паркінгу; Витяг із Протоколу Загальних зборів ОСББ «Фаворит» від 18 лютого 2020 року; Протокол засідання Правління ОСББ «Фаворит» від 08 квітня 2024 року; Розрахунок-1 заборгованості по гаражу № НОМЕР_1 станом на 30 жовтня 2025 року; Розрахунок-2 заборгованості по гаражу № НОМЕР_2 станом на 30 жовтня 2025 року; Тимчасовий Кошторис ОСББ «Фаворит» на утримання будівлі Паркінгу у 2024 році; Тимчасовий Кошторис ОСББ «Фаворит» на утримання будівлі Паркінгу у 2025 році.
Судом першої інстанції помилково застосовано положення п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, відповідно до якої суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.
Згідно статті 385 ЦК України: лише «власники квартир або нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). 
Згідно статті 1 Закону «Про ОСББ»: «об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна; співвласники багатоквартирного будинку - власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку». 
Згідно частини першої статті 6 Закону «Про ОСББ»: «об`єднання може бути створено лише власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (багатоквартирних будинках)». 
Згідно частини сьомої статті 6 Закону «Про ОСББ»: «кожний співвласник (його представник) під час голосування має кількість голосів, пропорційну до частки загальної площі квартири або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку». 
Згідно частини дванадцятої статті 10 Закону «Про ОСББ»: «кожний співвласник під час голосування має кількість голосів, пропорційну до частки загальної площі квартири або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку». 
Мотивуючи оскаржувану ухвалу, суд не звернув увагу на положення розділу 6.2 Статуту, згідно якого господарське утримання заявником нежитлової Будівлі паркінгу №12-М не відноситься до функцій безпосереднього членського самозабезпечення коштами колективної волі співвласників з утримання їх житлових будинків, а реалізується Об`єднанням виключно на договірних (а не статутних) засадах як юридичним балансоутримувачем та управителем цієї споруди, який взаємодіє із власниками кожного окремого гаражу.
Суд звертає увагу , що взаємовідносини між ОСББ та його співвласниками щодо утримання житлового будинку реалізовуються на засадах членства в цій юридичній особі (ОСББ) на підставі їх управлінського (корпоративного) волевиявлення шляхом прийняття співвласниками певних фінансових положень Статуту, тоді як у даному випадку, взаємовідносини між ОСББ (як юридичною особою приватного права) та власником гаража у комерційній будівлі паркінгу врегульовані насамперед умовами цивільно правового договору під назвою «Стандартний договір про участь у витратах ОСББ «Фаворит» з утримання паркінгу». Як вбачається з матеріалів справи Договір було укладено безстроково у 2019 році між власниками усіх 207-ми гаражних боксів у цій будівлі та Об`єднанням як балансоутримувачем (за процедурою приєднання, передбаченою ст.634 ЦКУ) та саме за умовами Договору ОСББ «Фаворит» взяло на себе договірне зобов`язання щодо забезпечення щоденної експлуатації будівлі паркінгу комплексом необхідних комунальних послуг, що передбачало обов`язок ОСББ «Фаворит» щоденно забезпечувати цю будівлю саме комунальними послугами, стосовно яких закон, а саме п.3 ч.1 ст. 161 ЦПК України, - сформулював для суду обов`язок видавати Судовий наказ - за умови надходження до суду відповідної заяви від стягувача. Відповідно, боржник ОСОБА_3 є користувачем цих комунальних послуг в розумінні вимог чинного законодавства.
Таким чином, висновок суду про відмову у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.
Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Фаворит» - 
задовольнити.
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року про відмову у задоволенні заяви про видачу судового наказу - скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя- доповідач О.В. Желепа 

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова