ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 квітня 2026 року 
м. Київ 

справа № 686/5765/25 
провадження № 61-1463св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 вересня 2025 року у складі судді Стаднічук Н. Л. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року у складі колегії суддів Грох Л. М., Янчук Т. О., Ярмолюка О. І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку у спільному майні, 

ВСТАНОВИВ: 

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог 

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила: 
- встановити факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 27 травня 2002 року до 20 січня 2022 року; 
- визнати спільним сумісним майном сторін електричну підстанцію КТП-630 кВ № 275, вартістю 228 000,00 грн, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , а також електричну підстанцію 110/35/10 кВ, вартістю 3 963 784,38 грн, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ;
- визнати за нею право власності на 1/2 частку зазначеного майна. 

Свої вимоги  ОСОБА_1  обґрунтовувала тим, що з 1988 року до 26 лютого 1992 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 

Після розірвання шлюбу з формальних підстав сторони фактично продовжили спільне проживання, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно виховували дитину, у зв`язку з чим між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю. 

07 червня 2005 року сторони за спільні кошти придбали електричну підстанцію КТП-630 кВ АДРЕСА_3 , за яку позивач особисто сплатила кошти у сумі 114 000,00 грн. 

Крім того, за біржовим договором купівлі-продажу від 09 листопада 2006 року сторони за спільні кошти придбали реконструйовану електричну підстанцію 110/35/10 кВ, вартістю 3 963 784,38 грн, розташовану в місті Шепетівці на вулиці Пліщинській, територія РЕМ, яку було оформлено на відповідача ОСОБА_2 . 

За зазначену підстанцію позивач особисто частково розрахувалася з продавцем шляхом видання простих векселів на загальну суму 2 000 000,00 грн. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 25 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовив. 

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що сторони під час спільного проживання придбали за договорами купівлі-продажу дві трансформаторні підстанції, які є об`єктами нерухомого майна. Водночас, усупереч вимогам цивільного законодавства, договори купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна не були нотаріально посвідчені, а право власності на ці об`єкти не зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За таких обставин право власності на спірне майно у сторін не виникло, а отже, відсутні правові підстави для його поділу. 

З огляду на викладене позовні вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю та про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу задоволенню не підлягають, оскільки встановлення такого факту не матиме для сторін самостійного юридичного значення у межах заявлених вимог.

Хмельницький апеляційний суд постановою від 23 грудня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнив частково. 

Рішення Шепетівського районного суду Хмельницької області від 25 вересня 2025 року змінив, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а у решті рішення залишив без змін. 

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, однак не погодився з мотивами відмови, зазначивши про те, що вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання спірного майна спільної сумісної власності є неефективним способом захисту, оскільки не призведуть до реального відновлення порушених прав, а лише констатують обставини, які мають значення для вирішення справи. Належним та ефективним способом захисту прав, який дозволяє забезпечити реальне відновлення порушених прав сторін без зайвого ускладнення судового розгляду, є позовна вимога про поділ спільного майна подружжя та визнання права на нього.

Під час вирішення позовних вимог в частині поділу спірного майна, апеляційний суд керувався тим, що спірні електричні підстанції придбані сторонами під час спільного проживання та за спільні кошти, що підтверджується договорами купівлі-продажу цього майна.

Щодо позовної вимоги про поділ електричної підстанції 110/35/10 кВ, розташованої в місті Шепетівці, колегія суддів зазначила, що відповідно до преюдиційних обставин, установлених судовими рішеннями у справі № 686/8864/15, спірна підстанція перебуває у власності Публічного акціонерного товариства «Хмельницькобленерго» (далі - ПАТ «Хмельницькобленерго»). При цьому на користь ОСОБА_2 було стягнуто вартість зазначеного майна, а отже ПАТ «Хмельницькобленерго» є належним учасником спірних правовідносин та мало бути залучене до участі у справі як співвідповідач. Незалучення до участі у справі особи за наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову з підстав неналежного суб`єктного складу. Врахувавши зазначене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання права власності на 1/2 частку підстанції 110/35/10 кВ. 

Щодо позовної вимоги про поділ підстанції КТП-630 кВ № 275, розташованої в місті Мелітополі Запорізької області, апеляційний суд зазначив, що електрична підстанція є інженерною спорудою та відповідно до державного класифікатора належать до об`єктів нерухомого майна. Згідно із законодавством договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги щодо нотаріального посвідчення такий договір є нікчемним. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту його нотаріального посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору дійсним. Оскільки належних доказів набуття сторонами права власності на підстанцію КТП-630 кВ № 275 не надано, відсутні підстави для поділу цього майна між сторонами, а рішення суду першої інстанції в цій частині є законним і обґрунтованим. 

З урахуванням викладеного, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у прийнятті заяви відповідача про визнання позову, оскільки таке визнання суперечило вимогам закону та порушувало права й інтереси інших осіб. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У січні 2026 року  ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,в якій просить скасувати рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 вересня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16 та від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази, а також під час ухвалення рішення суду першої інстанції брав участь суддя, якому було заявлено обґрунтований відвід (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 2 частини першої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права, зокрема положення статті 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України), яка регулює правовий режим майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 

Апеляційний суд, погодившись із висновками суду першої інстанції, дійшов висновку про наявність між сторонами фактичних сімейних відносин у період, який не підтверджений належними та допустимими доказами, що призвело до помилкового визначення правового режиму спірного майна. 

Такий підхід суперечить вимогам статей 74 СК України та 81 ЦПК України, оскільки ґрунтується на припущеннях, а не на встановлених судом доведених обставинах. 

Зокрема, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки довідці органу реєстрації місця проживання від 19 січня 2021 року № Р-03-1935, відповідно до якої позивач проживає за адресою: АДРЕСА_4 - з 1997 року, тоді як відповідач зареєстрований за цією ж адресою лише з 27 червня 2002 року. 

Отже, у період з 1992 року (моменту розірвання шлюбу) до 2002 року сторони не проживали спільно, не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету. Відповідно, майно, набуте у цей період, не може вважатися спільно нажитим та не підлягає поділу. 

Крім того, суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права під час визначення правового статусу спірного майна - електричної підстанції КТП-630 кВ № 275, не з`ясувавши її правової природи як об`єкта рухомого чи нерухомого майна, що має істотне значення для правильного вирішення спору. 

Заявник зазначає, що вказана підстанція не підключена до електромереж та фактично не використовується за призначенням (не здійснює приймання, перетворення та розподіл електричної енергії), що свідчить про відсутність ознак нерухомого майна. 

Відсутність державної реєстрації речових прав та належного оформлення земельної ділянки підтверджує, що висновки судів ґрунтуються на припущеннях, що прямо заборонено статтею 81 ЦПК України. 
Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про нікчемність договору купівлі-продажу електричної підстанції КТП-630 кВ від 07 червня 2005 року, укладеного між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «НОМ і Т» (далі - ТОВ «НОМ і Т»), не залучивши зазначене товариство до участі у справі, хоча судове рішення може вплинути на його права та обов`язки. 

Апеляційний суд також помилково ототожнив позовні вимоги про визнання права власності на частку майна з вимогами про встановлення юридичного факту як самостійного способу захисту. 

Суди не забезпечили належного складу учасників справи, не вирішили питання щодо залучення осіб, права та обов`язки яких можуть бути порушені судовим рішенням, чим порушили вимоги статей 49, 53 ЦПК України та допустили розгляд справи без участі належних суб`єктів правовідносин. 

Також, апеляційний суд безпідставно поклав негативні процесуальні наслідки незалучення співвідповідача на позивача, тоді як відповідно до статей 49, 53 ЦПК України обов`язок щодо з`ясування належного складу учасників справи покладено на суд. 

Звертає увагу на те, що позивач не була обізнана про перехід права власності на частину спірного майна до ПАТ «Хмельницькобленерго», що підтверджується відсутністю доказів її повідомлення або участі у справі № 686/8864/15-ц. 

Тому, заявник вважає, що відмова у задоволенні позовних вимог про поділ електричної підстанції 110/35/10 кВ з підстав незалучення ПАТ «Хмельницькобленерго» як співвідповідача свідчить про невиконання судом обов`язку активної процесуальної ролі. 

Крім того, суди залишили поза увагою питання розподілу судових витрат, зокрема повернення судового збору у разі відсутності предмета спору, що є істотним порушенням норм процесуального права та самостійною підставою для скасування судових рішень. 

Апеляційний суд також не надав оцінки обставинам здійснення правосуддя суддею, який перебував у відпустці понад 14 днів, та пов`язаному з цим збільшенню строків розгляду справи (зокрема строків підготовчого провадження), у зв`язку з чим цьому судді було заявлено обґрунтований відвід. 

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 19 лютого 2026 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області. 

02 березня 2026 року матеріали справи № 686/5765/25 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1988 року до 26 лютого 1992 року (а. с. 5). 

Згідно з довідкою відділу реєстрації місця проживання Хмельницької міської ради від 19 січня 2021 року № Р-03-1935 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , разом із ОСОБА_2 (а. с. 7).

За змістом договору купівлі-продажу від 07 липня 2005 року ОСОБА_2 придбав у ТОВ «НОМ і Т» електричну підстанцію КТП-630 кВ АДРЕСА_3 (а. с. 8-10). 

Відповідно до пункту 10.4 зазначеного договору покупець підтвердив, що, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_1 , він отримав її згоду на укладення договору, а також пов`язаних із ним правочинів (щодо внесення змін, доповнень, укладення додаткових угод та розірвання договору) стосовно придбання майна за кошти, які є спільною сумісною власністю. Також у договорі зазначено, що придбане майно є об`єктом права спільної сумісної власності як таке, що набуте під час фактичних шлюбних відносин. 

Згідно з копією квитанції до прибуткового касового ордера від 08 червня 2005 року № 382 ТОВ «НОМ і Т» прийняло від ОСОБА_1 50 % оплати за договором від 07 червня 2005 року за підстанцію КТП-630 кВ № 275 у сумі 114 000,00 грн (а. с. 11). 

Крім того, за біржовим договором купівлі-продажу від 09 листопада 2006 року, зареєстрованим на Українській товарній біржі за № 586912, ОСОБА_2 придбав реконструйовану електричну підстанцію ПС 110/35/10 кВ, загальною вартістю 3 963 784,38 грн, розташовану за адресою: Хмельницька область, місто Шепетівка, вулиця Пліщинська, територія Шепетівського РЕМ (а. с. 15). 

Позивач ОСОБА_1 09 листопада 2006 року надала письмову згоду на укладення цього договору як цивільна дружина, а також передала в оплату прості векселі на суму 2 000 000,00 грн (а. с. 16, 21). 

Апеляційний суд також з`ясував, що Господарський суд Хмельницької області ухвалою від 05 жовтня 2006 року у справі № 11/5079 за позовом Приватного підприємства «ЮНАР» (далі - ПП «ЮНАР» ) до Відкритого акціонерного товариства «Шепетівський завод культиваторів» (далі - ВАТ «Шепетівський завод культиваторів») затвердив мирову угоду, укладену на стадії виконання судового рішення. 

На виконання зазначеної ухвали за актом приймання-передавання від 17 жовтня 2006 року ВАТ «Шепетівський завод культиваторів» передало, а ПП «ЮНАР» прийняло реконструйовану підстанцію ПС 110/35/10 кВ, розташовану за адресою: Хмельницька область, місто Шепетівка, вулиця Пліщинська, територія Шепетівського РЕМ. 

09 листопада 2006 року ПП «ЮНАР» продало, а ОСОБА_2 придбав зазначену підстанцію на підставі біржового договору купівлі-продажу. 

Відповідно до акта приймання-передавання від 09 листопада 2006 року ПП «ЮНАР» передало, а ОСОБА_2 прийняв реконструйовану підстанцію ПС 110/35/10 кВ разом із обладнанням, матеріалами та будівельною частиною, перелік яких наведений у відповідному акті. 

Зазначені обставини встановлені рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 грудня 2015 року у справі № 686/8864/15-ц, яким, зокрема, зобов`язано ПАТ «Хмельницькобленерго» повернути ОСОБА_2 з незаконного володіння реконструйовану підстанцію ПС 110/35/10 кВ. 

Водночас Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області ухвалою від 15 вересня 2017 року у справі № 686/8864/15-ц змінив спосіб і порядок виконання рішення від 16 грудня 2015 року шляхом стягнення з ПАТ «Хмельницькобленерго» на користь ОСОБА_2 вартості підстанції. 

Отже, спірна підстанція ПС 110/35/10 кВ, розташована за адресою: АДРЕСА_5 , перебуває у власності ПАТ «Хмельницькобленерго», тоді як на користь ОСОБА_2 стягнуто її вартість. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом розгляду у цій справі є вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 27 травня 2002 року до 20 січня 2022 року, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Щодо вимог про встановлення судами факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 27 травня 2002 року до 20 січня 2022 року.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Отже, факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року.

У зв`язку з чим вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період до 01 січня 2004 року не підлягає встановленню, оскільки не має правового значення, у зв`язку з тим, що чинне на той час законодавство України не передбачало виникнення у зв`язку з цим правових наслідків.

Зазначеного суди першої та апеляційної інстанцій не врахували. 

Однак, враховуючи те, що позов у цій справі не містить вимог щодо поділу майна, набутого сторонами у період з 27 травня 2002 року до 01 січня 2004 року, а також те, що оскаржувані судові рішення не містять висновків про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у зазначений період, а також враховуючи загальні висновки, зроблені судами під час вирішення спору по суті, Верховний Суд дійшов висновку, що помилкове неврахування судами того, що факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року, не призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи касаційної скарги про те, що суди дійшли помилкового висновку про наявність між сторонами фактичних сімейних відносин у період з 1992 року (моменту розірвання шлюбу) до 2002 року є безпідставними, оскільки оскаржувані судові рішення таких висновків не містять. Крім того, зазначений період не був предметом розгляду цього спору.

Щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року колегія суддів керується таким.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. 

До членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (постанова Верховного Суду від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17).

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 21 СК України). 

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. 

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. 

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. 

Показання свідків та спільні світлини самі собою не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. 

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16 (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16 (провадження № 61-42601св18), від 18 жовтня 2023 року у справі № 201/11673/20 (провадження № 61-10383св23). 

Також факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивача, самі собою, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, суд має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їхньої спільної праці. 

Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. 

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20. 

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено висновок, що у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування. Його слід встановлювати під час ухвалення судового рішення, якщо цей факт пов`язаний із будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

Отже, вимога про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. 

Крім того, у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) також констатувала, що визнання права спільної сумісної власності на майно не є ефективним захистом, оскільки не призводить до реального відновлення порушених прав, а лише констатує обставини, які мають значення для вирішення справи. Належним та ефективним способом захисту є позовна вимога про поділ спільного майна подружжя.

Таким чином, для майнової вимоги про поділ спільної сумісної власності факти спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу та спільного набуття майна є лише підставами. Обґрунтування висновку суду щодо підтвердження таких фактів має бути зазначено у мотивувальній частині рішення щодо суті майнової вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Позивач звернулася до суду саме з метою поділу спільного сумісного майна, яке вона з відповідачем набула за час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до 20 січня 2022 року. Тому як факт такого спільного проживання, так і факт набуття спірного майна у зазначений період слід встановлювати під час вирішення вимоги про поділ спірного майна.

Врахувавши правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), суд апеляційної інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та про визнання права спільної сумісної власності у зв`язку з обранням позивач неналежного способу захисту. Вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та про визнання права спільної сумісної власності не є вимогами, які забезпечать ефективний захист її прав у цій справі про поділ майна подружжя, а лише є підставою для вирішення цієї справи (однією з обставин, які підлягають доказуванню).

У зв`язку з чим, висновки суду апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та про визнання права спільної сумісної власності у зв`язку з обранням позивач неналежного способу захисту є правильними та обґрунтованими та ухваленні з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не спростовані доводами касаційної скарги.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16 та від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15, оскільки суд апеляційної інстанції врахував зазначені висновки суду. Висновки апеляційного суду не суперечать висновками, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у зазначених справах.

Щодо поділу майна підстанції ПС 110/35/10 кВ, яка знаходиться на вул. Плищинській у м. Шепетівці Хмельницької області

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Суди вважали, що з 01 січня 2004 року до 20 січня 2022 позивач та відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік та дружина, оскільки впродовж указаного періоду вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Зазначеного відповідач не заперечував.

Також, суди встановили, що сторони під час спільного проживання та за спільні кошти 09 листопада 2006 року придбали за договором купівлі-продажу трансформаторну підстанцію, яка є об`єктами нерухомого майна.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирішуючи позовні вимоги в частині поділу підстанції ПС 110/35/10 кВ, яка знаходиться на вул. Плищинській у м. Шепетівці Хмельницької області, суд апеляційної інстанції правильно врахував преюдиційні обставини, встановлені у судових рішення у справі № 686/8864/15-ц.

Так, Господарський суд Хмельницької області ухвалою від 05 жовтня 2006 року у справі № 11/5079 за позовом ПП «ЮНАР» до ВАТ «Шепетівський завод культиваторів» затвердив мирову угоду, укладену на стадії виконання судового рішення. 

На виконання зазначеної ухвали за актом приймання-передавання від 17 жовтня 2006 року ВАТ «Шепетівський завод культиваторів» передало, а ПП «ЮНАР» прийняло реконструйовану підстанцію ПС 110/35/10 кВ, розташовану за адресою: Хмельницька область, місто Шепетівка, вулиця Пліщинська, територія Шепетівського РЕМ. 

09 листопада 2006 року ПП «ЮНАР» продало, а ОСОБА_2 придбав зазначену підстанцію на підставі біржового договору купівлі-продажу. 

Відповідно до акта приймання-передавання від 09 листопада 2006 року ПП «ЮНАР» передало, а ОСОБА_2 прийняв реконструйовану підстанцію ПС 110/35/10 кВ разом із обладнанням, матеріалами та будівельною частиною, перелік яких наведений у відповідному акті. 

Зазначені обставини встановлені рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 грудня 2015 року у справі № 686/8864/15-ц, яким, зокрема, зобов`язано ПАТ «Хмельницькобленерго» повернути ОСОБА_2 з незаконного володіння реконструйовану підстанцію ПС 110/35/10 кВ. 

Водночас Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області ухвалою від 15 вересня 2017 року у справі № 686/8864/15-ц змінив спосіб і порядок виконання рішення від 16 грудня 2015 року шляхом стягнення з ПАТ «Хмельницькобленерго» на користь ОСОБА_2 вартості підстанції. 

Отже, спірна підстанція ПС 110/35/10 кВ, розташована за адресою: АДРЕСА_5 , перебуває у власності ПАТ «Хмельницькобленерго», тоді як на користь ОСОБА_2 стягнуто її вартість.

Врахувавши те, що ПАТ «Хмельницькобленерго» не був залучений до участі у справі як співвідповідач, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про поділ спірної підстанції ПС 110/35/10 кВ, яка знаходиться на вул. Плищинській у м. Шепетівці Хмельницької області.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не забезпечили належного складу учасників справи, оскільки не вирішили питання щодо залучення осіб, права та обов`язки яких можуть бути порушені судовим рішенням, чим порушили вимоги статей 49, 53 ЦПК України та допустили розгляд справи без участі належних суб`єктів правовідносин є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.
У статті 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, на яку, зокрема, посилається заявник в касаційній скарзі).

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 зазначав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. 

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2025 року у справі № 286/253/24, провадження № 61-16205св24.

Верховний Суд наголошує, що пред`явлення позову до неналежного відповідача чи не до всіх відповідачів є самостійною підставою для відмови в позові.

Розгляд справи без залучення належних відповідачів виключає можливість встановлення всіх обставин справи та ухвалення законного та справедливого судового рішення по суті спору.

Установивши, що позивач не скористався своїм правом залучити до участі у справі як співвідповідача ПАТ «Хмельницькобленерго», суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ підстанції ПС 110/35/10 кВ, яка знаходиться на вул. Плищинській у м. Шепетівці Хмельницької області, через неналежний суб`єктний склад.

Крім того, Верховний Суд враховує те, що позивач не зверталася до суду з касаційною скаргою та не оскаржувала судові рішення у цій частині.

Колегія суддів також звертає увагу заявника на те, що відмова у задоволенні цього позову не позбавляє позивача права звернутися до суду із позовом до належних відповідачів.

Отже, доводи касаційної скарги є безпідставними та не спростовують зазначених висновків суду апеляційної інстанції.

Щодо позовних вимог про поділ підстанції КТП-630 кВ № 275, розташованої в місті Мелітополі Запорізької області

Як встановили суди за договором купівлі-продажу від 07 липня 2005 року ОСОБА_2 придбав у ТОВ «НОМ і Т» електричну підстанцію КТП-630 кВ № 275, розташовану за адресою: Запорізька область, місто Мелітополь, вулиця Кірова, 27-А (а. с. 8-10).

Зазначений договір укладений у простій письмовій формі та нотаріально посвідчений не був.

Відповідно статті 1 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» трансформаторна підстанція - це електрична установка відкритого або закритого типу, призначена для розподілу або перетворення електричної енергії. 

Профільний Закон України «Про електроенергетику» (зокрема стаття 1) дає підстави стверджувати, що трансформаторна підстанція (ТП) є електроустановкою, тобто комплексом устаткування і споруд (споруди).

Державним класифікатором будівель і споруд трансформаторні станції та підстанції місцевих електромереж віднесено до інженерних споруд. Інженерні споруди - це об`ємні, площинні або лінійні наземні, надземні або підземні будівельні системи, що складаються з несучих та в окремих випадках огороджувальних конструкцій і призначені для виконання виробничих процесів різних видів, розміщення устаткування, матеріалів та виробів, для тимчасового перебування і пересування людей, транспортних засобів, вантажів, переміщення рідких та газоподібних продуктів та ін.
З аналізу наведених норм вбачається, що трансформаторна підстанція є окремим об`єктом, підстанцією закритого або відкритого типу, яка має своє самостійне призначення - розподіл або перетворення електричної енергії та становить єдиний комплекс - об`єкт енергетики.

Враховуючи зазначене, суди дійшли правильного висновку про те, що спірна підстанції КТП-630 кВ № 275 належать до нерухомого майна.

Зміст наведених норм права спростовує твердження відповідача про те, що зазначене майно є рухомим.

Згідно з приписами частини першої статті 334 ЦК України (тут і далі - у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу спірного майна) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

У статті 220 ЦК України встановлені правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору.

Так, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У частині третій, четвертій статті 334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Врахувавши те, що договір купівлі-продажу спірної підстанції КТП-630 кВ № 275, розташованої в місті Мелітополі Запорізької області, нотаріально посвідчений не був, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про недоведеність набуття сторонами спірного майна у їх власність, що виключає його поділ між ними.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині не спростовують, фактично зводяться до не згоди з такими висновками та до переоцінки доказів та встановлених судами обставин справи, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Посилання в касаційній скарзі на те, що висновок апеляційного суду про нікчемність договору купівлі-продажу електричної підстанції КТП-630 кВ від 07 червня 2005 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «НОМ і Т», може вплинути на права та обов`язки товариства, якого не залучено до участі у справі, є помилковим, оскільки предметом цього спору є поділ електричної підстанції КТП-630 кВ, набутим за нікчемним правочином, а не визнання цей правочин дійсним. 

Колегія суддів звертає увагу на те, що, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним на підставі закону. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У зв`язку з чим безпідставними є доводи касаційної скарги.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що під час ухвалення рішення суду першої інстанції брав участь суддя, якому було заявлено обґрунтований відвід, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Згідно з частиною першою статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Звертаючись з заявою про відвід судді Стаднічук Н. Л., Римський А. В. посилався на те, що підготовче провадження у справі не проведено протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши зазначену заяву, суд першої інстанції визнав її необґрунтованою та ухвалою від 04 серпня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовив.

Верховний Суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої та другої статті 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Як відомо з матеріалів справи провадження у справі відкрито 28 травня 2025 року.

З 02 червня 2025 року до 11 липня 2025 року та 22 липня 2025 року суддя Стаднічук Н. Л. перебувала у щорічній оплачувальній відпустці.

Відтак, підготовче судове засідання у справі не було проведено у 60-денний строк з об`єктивних та поважних причин. 

У зв`язку з чим безпідставними є доводи відповідача про участь у розгляді справи судді, якому було заявлено обґрунтований відвід.
З урахуванням вищезазначеного, доводи касаційної скарги у наведеній частині також не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції у незмінній частині та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Верховний Суд встановив, що рішення суду першої інстанції у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення. 

Рішення рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 вересня 2025 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	І. В. Литвиненко