ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 березня 2026 року справа №320/21351/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Блохіна А.А., Геращенка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2025 р. у справі № 320/21351/25 (головуючий І інстанції Олішевська В.В. ) за позовом Державної судової адміністрації України до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,- 
В С Т А Н О В И В :
Державна судова адміністрація України (далі – позивач, ДСА) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі – відповідач), в якому просила: визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про накладання штрафу від 08.04.2025 ВП № 77537790.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2025 року задоволено позовні вимоги, а саме суд: 
Визнав протиправною та скасував постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про накладання штрафу від 08.04.2025 ВП № 77537790. 
Стягнув на користь Державної судової адміністрації України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул.Липська,18/5, код ЄДРПОУ 26255795) за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, м. Київ, ЄДРПОУ 00015622. судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп.
Відповідач, не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування зазначено, зокрема, що судом не надано оцінці бездіяльності боржника у ВП № 77537790, а саме не виконано вимоги державного виконавця про виконання рішення протягом 10 робочих днів. Невиконання боржником судового рішення впродовж 10 робочих днів наданих законом і зазначеним в постанові про відкриття виконавчого провадження № 77537790 свідчить про невиконання рішення суду. Боржник впродовж цього строку не звернувся до державного виконавця з заявою, клопотанням чи поясненням щодо причин, які ускладнюють виконання рішення суду. 
У даному випадку ДСА України не виконала вимогу державного виконавця та не виконала вимоги частини 6 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».
У матеріалах виконавчого провадження відсутні листи Державної судової адміністрації до Комітету Верховної Ради України з питань бюджету та листи Міністерства фінансів України до позивача. Листи надані позивачем у день судового засідання на якому ухвалено рішення.
Суд не встановлював причин, чому боржник не звернувся до державного виконавця з будь-якою заявою чи клопотанням стосовно виконання судового рішення.
Надані позивачем в якості доказу листи до Комітету Верховної Ради України за своїм змістом стосуються судових рішень про стягнення суддівської винагороди з посиланням на бюджет 2020 року та заходи, які стосувались періоду запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVІD-19, які не пов`язані з обставинами справи № 200/6381/25 за позовом про нарахування та виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди, яка повинна нараховуватись за 2024 рік.
Листування ДСА України стосувалось інших виплат за судовими рішеннями, зокрема, виплат працівникам Служби судової охорони. За таких умов відповіді Міністерства фінансів України на рівні заступників міністра не є підставами для звільнення боржника від відповідальності за невиконання судового рішення.
Виконавчий лист № 200/6381/24 носить зобов`язальний характер про здійснення фінансування видатків для нарахування та виплату судді ОСОБА_1 суддівської винагороди.
Судом не встановлено, що позивачем не надано суду жодного документу, який би свідчив про нарахування суддівської винагороди, судом не встановлено яку суму необхідно виплатити судді ОСОБА_1 для фінансування видатків ТУ ДСА України в Донецькій області.
Звернення ДСА України до Комітету Верховної Ради України з питань бюджету здійснено не в межах повноважень, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та Положення про Державну судову адміністрацію України.
ДСА України не надало доказів звернення до Кабінету Міністрів України, Верховної Ради України під час підготовки проекту Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» та звернення з бюджетним запитом (поданням) до Вищої Ради правосуддя, до якого включено недоплачена суддівська винагорода ОСОБА_1 .
Отже, ухвалюючи рішення суд не проаналізував дії Державної судової адміністрації України, відповідно до повноважень наданих Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та Положення про Державну судову адміністрацію України.
Скаржник не погоджується з рішенням суду в частині стягнення судового збору.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 200/6381/24 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 , а саме суд:
Визнав протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України, яка полягала у незабезпеченні Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді Селидівського міського суду Донецької області ОСОБА_1 за період з 01 червня по 31 серпня 2024 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2024 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3 028 грн, з доплатою за вислугу років в розмірі 30%.
Визнав протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, які полягали у нарахуванні та виплаті суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення судді Селидівського міського суду Донецької області ОСОБА_1 за період з 01 червня по 31 серпня 2024 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2 102 грн.
Зобов`язав Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування видатків Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою за КПКВ 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”, для проведення нарахування судді Селидівського міського суду Донецької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 червня по 31 серпня 2024 року включно, обчисленої відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 135 Закону № 1402, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду – 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлений на 01 січня 2024 року ст. 7 Закону № 3460 і становить 3 028,00 грн, з доплатою за вислугу років 30%, та проведення її виплати з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів та з урахуванням фактично виплачених сум.
Зобов`язав Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати судді Селидівського міського суду Донецької області ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01 червня по 31 серпня 2024 року включно, обчислену відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 135 Закону № 1402, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду – 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлений на 01 січня 2024 року ст. 7 Закону № 3460 і становить 3 028,00 грн, з доплатою за вислугу років 30%, та провести їх виплату з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів та з урахуванням фактично виплачених сум.
Рішення набрало законної сили 14 січня 2025 року.
24 січня 2025 року судом видано виконавчі листи у справі.
Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. від 19.03.2025 на підставі виконавчого листа № 200/6381/24 виданого 24.01.2025 Донецьким окружним адміністративним судом відкрито виконавче провадження № 77537790 про: “Зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування видатків Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою за КПКВ 0501150 Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів, для проведення нарахування судді Селидівського міського суду Донецької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 червня по 31 серпня 2024 року включно, обчисленої відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 135 Закону № 1402, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлений на 01 січня 2024 року ст. 7 Закону № 3460 і становить 3028,00 грн, з доплатою за вислугу років 30%, та проведення її виплати з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів та з урахуванням фактично виплачених сум.”
Постанову отримано позивачем (боржником за ВП № 77537790) за допомогою електронного кабінету ЄСІТС 19.03.2025 о 17 год 27 хв, про що свідчить відповідне повідомлення № 5298505.
Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. від 08.04.2025 № 77537790 накладено на боржника штраф у розмірі 5100 грн за невиконання вказаного вище рішення без поважних причин.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Підстави, порядок та процедура здійснення виконавчого провадження регулюється Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі – Закон №1404) та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5) (далі – Інструкція №512/5).
Відповідно до статті 1 Закону №1404, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 3 Закону № 1404 визначено перелік документів, що підлягають примусовому виконанню, до яких належать і виконавчі листи, що видаються судами.
Відповідно до ч. 5, 6 ст. 26 Закону №1404, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Згідно з частиною 1 статті 18 Закону №1404, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктом 16 частини 3 статті 18 Закону №1404 встановлено право виконавця під час здійснення виконавчого провадження накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних і посадових осіб у випадках, передбачених законом.
Частиною 1 ст.28 Закону №1404-VIII встановлено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Порядок та процедура виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, визначені статтею 63 Закону №1404.
Відповідно до частин 1-3 вказаної статті, за рішеннями, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 6 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
З текстуального викладу статті 63 Закону № 1404-VIII можна зрозуміти, що на боржника може бути накладений штраф, якщо він не виконав рішення без поважних причин. Поважність причин залежить від низки обставин, але спільним має бути те, що вони об`єктивно перешкоджали боржнику виконати покладене на нього зобов`язання (згідно з рішенням, яке підлягає примусовому виконанню) у визначений спосіб та встановлений для цього строк.
Не менш важливо у цьому зв`язку пам`ятати також і про засади виконавчого провадження, зокрема - у контексті цієї справи - про такі з них, як справедливість, неупередженість та об`єктивність, які мали б теж слугувати своєрідним орієнтиром під час примусового виконання рішень зобов`язального характеру, надто коли йдеться про поважність причин його невиконання та пов`язану з цим юридичну відповідальності боржника.
Також, зміст наведених норм указує, що правовий підхід щодо застосування положень частини другої статті 15 у взаємозв`язку зі статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» у правовідносинах, що стосуються застосування до боржника заходів впливу у вигляді штрафу необхідно формувати через призму оцінки змісту зобов`язальної частини виконавчого документа, яка повинна відповідати резолютивній частині судового рішення, та аналізу причин, з якими боржник пов`язує неможливість виконати судове рішення.
Це означає, що у разі, якщо резолютивна частина судового рішення є нечіткою за змістом, тобто коли вона є незрозумілою як для осіб, стосовно яких його ухвалено, так і для тих, хто здійснює його виконання, через що рішення суду неможливо виконати примусово або є імовірність неправильного його виконання, рішення державного виконавця про застосування до боржника заходів впливу у вигляді штрафу (у зв`язку з невиконанням ним цього рішення) у таких випадках є передчасним.
Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року справа №560/17588/23, від 03 квітня 2024 року справа № 620/6019/23.
Відповідно до частини 1 та 2 ст.75 Закону № 1404, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно п.1,2 розділу IX «Виконання рішень немайнового характеру» Інструкції №512/5, виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, здійснюється в порядку, визначеному статтею 63 Закону.
У разі невиконання боржником рішення у встановлений виконавцем строк на боржника накладається штраф відповідно до статті 75 Закону та застосовуються інші заходи, передбачені Законом.
З аналізу вказаних норм випливає, що накладення штрафу за невиконання рішення суду, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання. Законом №1404 встановлено відповідальність боржника саме за невиконання судового рішення. Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.
Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону №1404. Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.
Поважними, в розумінні наведених норм Закону №1404, можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення. Тобто, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт умисного невиконання рішення суду та наявність вини з невиконання цього рішення.
Аналогічні праві висновки викладені у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 360/3573/20, 
Верховний Суд в постанові від 18 червня 2019 року у справі №826/14580/16 (пункти 40-43) підтримав правову позицію, відповідно до якої накладення на боржника повторного штрафу і звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.
За цією позицією, накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладені у постановах від 7 липня 2019 року у справі №420/70/19, від 23 травня 2018 року у справі №537/3986/16-а, від 21 січня 2020 року у справі №640/9234/19, притягаючи боржника до відповідальності за невиконання судового рішення у виконавчому провадженні і накладаючи на нього штраф, виконавець повинен ретельно дослідити всі обставини справи та, зокрема, належним чином перевірити факт невиконання боржником його обов`язків і встановити причини їх невиконання або неналежного виконання.
Так, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 200/6381/24, зокрема, зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування видатків Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою за КПКВ 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”, для проведення нарахування судді Селидівського міського суду Донецької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 червня по 31 серпня 2024 року включно, обчисленої відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 135 Закону № 1402, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду – 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлений на 01 січня 2024 року ст. 7 Закону № 3460 і становить 3 028,00 грн, з доплатою за вислугу років 30%, та проведення її виплати з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів та з урахуванням фактично виплачених сум.
Судом встановлено, що позивач з метою виконання рішення суду листами від 30 квітня 2024 року № 11-10400/24, від 22 липня 2024 року № 11-14862/24, від 11 жовтня 2024 року № 11-19998/24 звертався до Комітету Верховної Ради України з питань бюджету із пропозицією щодо внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2024 рік” у частині збільшення бюджетних призначень за бюджетною програмою 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя” на суми 1318,0 млн. грн, 1428,43 млн. грн та 1502,98 млн. грн відповідно.
Міністерством фінансів України пропозиції позивача, викладені у зазначених вище листах, не були підтримані, оскільки у період дії воєнного стану наявні фінансові ресурси держави насамперед спрямовуються на виконання завдань щодо відсічі збройної агресії , забезпечення недоторканості державного кордону та захисту держави, забезпечення життєво необхідних потреб жителів, реалізації заходів територіальної оборони та захисту населення, про що свідчать листи Міністерства фінансів України від 09 травня 2024 року № 08020-09-6/14939, від 06 серпня 2024 року № 08020-09-6/23061, від 24 жовтня 2024 року № 08020-09-6/30749.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюються згідно із законодавством України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя”.
Отже, виконання виконавчого листа має здійснюватися в межах визначеного Кабінетом Міністрів України порядку, що, у свою чергу, виключає відповідальність боржника (позивача) за невиконання цього судового рішення.
Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 18.06.2019 у справі №826/721/16, у цій постанові суд зазначив, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.
Також листами від 24 від 03 лютого 2025 року № 11-2404/25, від 06 березня 2025 року № 11-4566/25, від 07 квітня 2025 року № 11-6770/25, від 12 травня 2025 року № 11-9437/25, від 17 червня 2025 року № 11-12026/25, від 16 липня 2025 року № 11-14135/25 позивач звертався до Комітету Верховної Ради України з питань бюджету із пропозицією щодо внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2024 рік” ” у частині збільшення бюджетних призначень за бюджетною програмою 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя” на суми 1495,2 млн. грн, 1503,6 млн. грн та 1525,2 млн. грн, 1538,6 млн. грн, 1551,6 млн. грн, 1568,6 млн грн відповідно.
Міністерством фінансів України листом від 17.02.2025 № 08020-01/5032 повідомило позивача, що у період дії воєнного стану наявні фінансові ресурси держави насамперед спрямовуються на виконання завдань щодо відсічі збройної агресії, забезпечення недоторканості державного кордону та захисту держави, забезпечення життєво необхідних потреб жителів, реалізації заходів територіальної оборони та захисту населення.
Державній судовій адміністрації України на 2025 рік за бюджетною програмою КПКВК 0501150 встановлено обсяг видатків в сумі 10,0 млн грн.
Також зазначено, що виконання рішень судів здійснюється в порядку черговості надходження виконавчих документів до органів Казначейства.
У листах від 02.04.2025 № 08020-09-6/9609, від 30.04.2025 № 08020-09-6/12329, від 28.05.2025 № 08020-09-6/15313, від 30.07.2025 № 08020-09-6/21433 зазначену вище позицію підтримано.
Наведені обставини у своїй сукупності свідчать про наявність поважних причин, що перешкоджали позивачу станом на дату прийняття оскаржуваної постанови з незалежних від нього самого причин виконати рішення суду у справі №200/6381/24.
Таким чином, суд дійшов до висновку про відсутність у державного виконавця правових підстав для накладення штрафу за невиконання рішення без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк.
Викладене свідчить про протиправність оскаржуваної постанови, а тому судом вірно задоволено позов в цій частині.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2025 р. у справі № 320/21351/25 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2025 р. у справі № 320/21351/25- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено та підписано 26 березня 2026 року.

Головуючий суддя Е.Г. Казначеєв

Судді: А.А. Блохін

І.В. Геращенко