ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/2884/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Одеська обласна енергопостачальна компанія” та Державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський завод будівельних матеріалів”
на рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2025 року, суддя в І інстанції Желєзної С.П., повний текст якого складено 06.11.2025, в м. Одесі
у справі: №916/2884/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Одеська обласна енергопостачальна компанія”
до відповідачів: 
1.Державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський завод будівельних матеріалів”;
2.Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 )
про солідарне стягнення 210 060,09 грн

ВСТАНОВИВ:

В липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Одеська обласна енергопостачальна компанія” звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський завод будівельних матеріалів” та Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ) про солідарне стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію у розмірі 210 060,09 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Підприємством зобов`язань за договором про постачання електричної енергії споживачу від 04.12.2018 в частині оплати спожитої електричної енергії протягом квітня-червня 2025 року. При цьому солідарний обов`язок відповідачів перед ТОВ “ООЕК”, за переконанням останнього, виник на підставі укладеної між відповідачами додаткової угоди (без дати) до договору про спільне безоплатне користування майном (без дати).
Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.10.2025 у справі №916/2884/25 позов задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський завод будівельних матеріалів” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Одеська обласна енергопостачальна компанія” заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 210 060,09 грн, судовий збір у розмірі 2 520,72 грн. Повернуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Одеська обласна енергопостачальна компанія” судовий збір у розмірі 143,92 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Суд дійшов висновку, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання з постачання електричної енергії, що підтверджується виставленими рахунками за червень–липень 2025 року на загальну суму 273 122,27 грн. Водночас відповідач оплатив спожиту електроенергію лише частково в сумі 63 062,18 грн, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 210 060,09 грн, яка підлягає стягненню з Підприємства.
Розглядаючи вимоги про солідарне стягнення боргу з Військової частини, суд зазначив, що солідарний обов`язок може виникати виключно у випадках, прямо передбачених договором або законом (ст. 541, 543 ЦК України). Оскільки матеріали справи не містять договору між позивачем і Військовою частиною про солідарну відповідальність, а норми закону, які б покладали на неї такий обов`язок у спірних правовідносинах, відсутні, суд відхилив доводи позивача щодо солідарного стягнення. Посилання ТОВ «ООЕК» на додаткову угоду до іншого договору суд визнав необґрунтованими, оскільки позивач не є стороною відповідних правовідносин, а сама угода не містить дати підписання. Також суд відхилив аргументи про наявність аналогічних рішень в інших справах, оскільки правова оцінка в іншому провадженні не є обов`язковою (ч. 7 ст. 75 ГПК України).
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський завод будівельних матеріалів”, в якій останнє просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області у справі №916/2884/25 від 27.10.2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ) та стягнення судового збору з Державного підприємства Міністерства оборони України "Одеський завод будівельних матеріалів" у розмірі 2 520,72 грн. Скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову. Прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю в частині солідарного стягнення. Солідарно стягнути з державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський завод будівельних матеріалів”, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ) заборгованості за спожиту електричну енергію у сумі 210 060,09 грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" та судовий збір у розмірі 2 520,72 грн.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що підставою для покладення солідарної відповідальності на Військову частину є договір про спільне безоплатне користування майном та додаткова угода до нього. На думку скаржника, висновок суду першої інстанції про неможливість виникнення солідарного обов`язку через те, що позивач не є стороною зазначених документів, є помилковим і таким, що суперечить законодавству та судовій практиці.
Скаржник посилається на те, що додатковою угодою прямо передбачено солідарну відповідальність сторін перед постачальником комунальних послуг у разі виникнення заборгованості за електричну енергію. Військова частина фактично користувалася майном, отримувала вигоду від споживання ресурсу, не заперечувала дійсність договору та угоди, а також визнала наявність заборгованості, що, на переконання апелянта, підтверджує наявність солідарного обов`язку.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Одеська обласна енергопостачальна компанія”, в якій останнє просить рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2025 у справі №916/2884/25 в частині відмови в солідарному стягненні заборгованості з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ) скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за спожиту електричну енергію у розмірі 210 060,09 грн задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що ДП МОУ «ОЗБМ» надало ТОВ «ООЕК» завірену копію договору про спільне безоплатне користування майном, за умовами якого Військовій частині НОМЕР_1 передано у користування адміністративно-побутовий корпус. Позивач наголошує, що саме за цією адресою, відповідно до заяви-приєднання до публічного договору постачання електричної енергії, обліковуються два об`єкти споживача за ЕІС-кодами 62Z6101190045313 та 62Z1695187637345.
Скаржник посилається на пункт 9.1 договору, згідно з яким його укладено на період дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, а додатковою угодою до договору передбачено солідарну відповідальність сторін перед постачальником комунальних послуг у разі виникнення заборгованості за електроенергію. На цій підставі позивач вважає, що між неоплатою спожитої електроенергії ДП МОУ «ОЗБМ» та Військовою частиною НОМЕР_1 і завданою йому шкодою існує прямий причинно-наслідковий зв`язок, а тому ТОВ «ООЕК» має право вимагати виконання зобов`язання в повному обсязі від обох відповідачів як солідарних боржників. Крім того, позивач зазначає, що обов`язок з утримання нерухомого майна та оплати енергоносіїв покладається як на власника, так і на балансоутримувача чи користувача майна, а суд першої інстанції неналежно оцінив письмові докази, зокрема те, що Військова частина НОМЕР_1 фактично не заперечувала споживання електроенергії у спірний період та у заявленому обсязі й вартості.
Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 відкрито апеляційне провадження за вказаними апеляційними скаргами; розгляд апеляційних скарг вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія встановила наступне.
Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 14.06.2018 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, було прийнято постанову №429 про видачу, зокрема, ТОВ “ООЕК” ліцензії з постачання електричної енергії.
26.10.2018 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, було прийнято постанову №1268 “Про затвердження Методичних рекомендацій щодо передачі даних побутових та малих непобутових споживачів постачальнику електричної енергії, на якого відповідно до Закону України “Про ринок електричної енергії” покладається виконання функцій з універсальної послуги на закріпленій території”. При цьому, згідно додатку до вказаної постанови ТОВ “ООЕК” є постачальником універсальної послуги на території Одеської області.
04.12.2018 Підприємством було підписано заяву-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії споживачу, яка є додатком №1 до договору про постачання електричної енергії споживачу, відповідно до якої Підприємство (Споживач), ознайомившись з умовами публічного договору про постачання електричної енергії споживачу, розміщеного на сайті ТОВ “ООЕК”, приєднався до умов договору на умовах обраної комерційної пропозиції Постачальника: комерційна пропозиція №4-ПВЦ; початок постачання з 01.01.2019. 
Відповідно до п. 1.1 договору про постачання електричної енергії споживачу (в редакції з 15.12.2023) договір про постачання електричної енергії споживачу є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції Споживачу Постачальником електричної енергії та укладається сторонами, з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України, шляхом приєднання Споживача до умов цього договору.
Згідно з п. 2.1 договору про постачання електричної енергії споживачу за цим договором Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.
Відповідно до п. п. 5.4 - 5.5 договору про постачання електричної енергії споживачу ціна електричної енергії має зазначатися Постачальником у рахунках про оплату електричної енергії за цим договором, у тому числі у разі її зміни. У випадках застосування до Споживача диференційованих цін електричної енергії суми, вказані в рахунках, інформаційно відображають середню ціну, обчислену на базі різних диференційованих цін. Розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.
Згідно з п. 5.7 договору про постачання електричної енергії оплата рахунка Постачальника за цим договором має бути здійснена Споживачем у строк, визначений у рахунку, який не може бути меншим 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання його Споживачем, або протягом 5 (п`яти) робочих днів від дати, зазначеної в комерційній пропозиції, щодо оплати рахунку, оформленого Споживачем. Споживач не обмежується у праві здійснювати попередню оплату, оплату авансових та/або планових платежів за цим договором без отримання рахунку Постачальника. Всі платіжні документи, що виставляються Постачальником Споживачу, мають містити чітку інформацію про суму платежу, порядок та строки оплати, що погоджені сторонами цього договору, а також інформацію щодо адреси, телефонів, офіційних вебсайтів для отримання інформації про подання звернень, скарг та претензій щодо якості постачання електричної енергії та надання повідомлень про загрозу електробезпеки. 
Підприємством на підставі договору про спільне безоплатне користування (без дати), укладеним з Військовою частиною було надано останній можливість спільного безоплатного користування будівлею у м. Одеса (п. 1.1 договору). 
Згідно з розділом 3 договору про спільне безоплатне користування (без дати) спільне користування будівлі здійснюється на безоплатній основі. Військова частина зобов`язана відшкодувати Підприємству всі витрати за комунальні послуги, які були отримані частиною за час дії цього договору. Підставою для відшкодування Військовою частиною комунальних послуг є виставлені рахунки постачальними організаціями, які надають комунальні послуги Підприємству. З метою відшкодування комунальних послуг Підприємство зобов`язане виставити рахунки Військовій частині та надати копії рахунків, що виставлені Підприємству постачальними організаціями, які надають комунальні послуги.
Пунктом 9.1 договору про спільне безоплатне користування (без дати) визначено, що на підставі ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України цей договір укладено строком на період воєнного стану, введеного в Україні згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022. 
На підтвердження обставини передачі Підприємством у користування Військовій частині належної будівлі позивачем було надано суду копію акту приймання-передачі майна (без дати).
У 2023 році між Підприємством та Військовою частиною було підписано додаткову угоду до договору про спільне безоплатне користування, відповідно до якої сторони з метою врегулювання відносин щодо своєчасної оплати рахунків, виставлених постачальними організаціями, які надають комунальні послуги та запобіганню виникненню заборгованості було доповнено п. 3 підпунктом 3.4. наступного змісту: у разі виникнення у Підприємства заборгованості за спожиті комунальні послуги за вказаною адресою, сторони несуть солідарну відповідальність перед постачальником комунальних послуг за зобов`язаннями з оплати вартості спожитої електричної енергії.
08.07.2024 між ТОВ “ООЕК” (Постачальник) та Підприємством (Споживач) було укладено додаткову угоду до договору постачання електричної енергії споживачу №02-206-ПВЦ від 01.01.2019, відповідно до умов п. 2 якої сторони дійшли взаємної згоди викласти додаток № 2 до договору в новій редакції, що додається до даної додаткової угоди.
Згідно з п. 4 комерційної пропозиції (додаток №2 до договору №02-206-ПВЦ від 01.01.2019) по закінченню розрахункового періоду (місяця) Постачальник здійснює остаточний розрахунок (перерахунок) за фактичним обсягом споживання електричної енергії та надає Клієнту рахунок на оплату за фактично спожиту електричну енергію у розрахунковому періоді не пізніше 20 календарного дня з дати завершення розрахункового періоду. Клієнт здійснює оплату протягом 5 робочих днів від дати отримання рахунку, грошовими коштами на поточний рахунок із спеціальним режимом використання ТОВ “ООЕК”. У випадку припинення (або розірвання) договору, у т.ч. дострокового, Клієнт зобов`язаний оплатити Постачальнику додатковий рахунок за результатами минулих розрахункових періодів, в якому Постачальником буде враховано відхилення прогнозованих від фактичних значень щодо ціни та обсягів споживання. Клієнт здійснює оплату протягом 5 робочих днів від дати отримання даного рахунку.
Відповідно до п. 13 комерційної пропозиції (додаток №2 до договору №02-206-ПВЦ від 01.01.2019) договір набирає чинності з дати підписання Клієнтом заяви-приєднання до договору і укладається на строк до 31.12.2024, а в частині розрахунків (в т.ч. повної оплати заборгованості, включаючи нарахування пені та штрафні санкції) договір діє до повного їх виконання. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за 21 (двадцять один) день до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов, але в ніякому разі не більше ніж на термін дії договору Клієнта з Оператором системи про надання послуг розподілу (передачі) електричної енергії. 
27.06.2025 ТОВ “ООЕК” було виставлено Підприємству рахунок № 02-206/1 на оплату спожитої у квітні 2025 року електричної енергії на суму 120 112,79 грн. 
27.06.2025 ТОВ “ООЕК” було виставлено Підприємству рахунок № 02-206/1 на оплату спожитої у травні 2025 року електричної енергії на суму 90 691,08 грн.
04.07.2025 ТОВ “ООЕК” було виставлено Підприємству рахунок № 02-206/1 на оплату спожитої у червні 2025 року електричної енергії на суму 62 318,40 грн.
Вказані рахунки були видані представнику Підприємства, що підтверджується відповідними відмітками на наявних в матеріалах справи рахунках.
Листами від 27.06.2025, від 15.07.2025 АТ “ДТЕК Одеській електромережі” у відповідь на запити ТОВ “ООЕК” було підтверджено обсяги спожитої Підприємством електричної енергії у квітні-червні 2025 року, які були зазначені позивачем в рахунках.
Листом від 14.07.2025 Підприємство просило ТОВ “ООЕК” зарахувати сплачену ТОВ “Лайфселл” 14.07.2025 суму коштів у розмірі 63 062,18 грн в рахунок часткового погашення заборгованості за спожиту активну електричну енергію за квітень-червень 2025 року.
15.07.2025 на рахунок ТОВ “ООЕК” від ТОВ “Лайфселл” було зараховано платіж у розмірі 63 062,18 грн, у призначення платежу якого зазначено наступне: OD0260 ел.постач.04-06.25 зг.дог. поруки №211-3299 від 10.07.25.
Військовою частиною до письмових пояснень, які надійшли до суду 29.09.2025, було додано довідку від 29.09.2025, згідно якої начальником квартирно-експлуатаційної служби секції тилу було підтверджено факт споживання електричної енергії у квітні-червні 2025 року на суму 210 060,09 грн. Слід зазначити, що докази наявності у особи, якою було підписано довідку від 29.09.2025, та яка не є керівником Військової частини, повноважень на визнання та підтвердження вказаної обставини в матеріалах справи відсутні.
Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом.
Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.
Згідно з приписами статей 626, 627, 628, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Положеннями частини 1 статті 275 Господарського кодексу України регламентовано, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.
Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".
Відповідно до частини 1 та 2 статті 56 Закону "Про ринок електричної енергії" постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.
Згідно з пунктом 3.2.6 Правил роздрібного ринку електричної енергії (далі - Правила), затверджених Постановою НКРЕКП №312 від 14.03.2018, укладення споживачем договору про постачання електричної енергії споживачу або договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг відбувається шляхом приєднання споживача до договору на умовах обраної споживачем комерційної пропозиції, для чого споживач подає такому електропостачальнику заяву-приєднання.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Приписами частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України унормовано, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Відповідно до частин 6 та 7 статті 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.
Пунктом 1 частини 3 статті 58 Закону України "Про ринок електричної енергії" визначений обов`язок споживача сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.
Як встановлено судом, 04.12.2018 Підприємством було підписано заяву-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії споживачу, яка є додатком №1 до договору про постачання електричної енергії споживачу, відповідно до якої Підприємство (Споживач), ознайомившись з умовами публічного договору про постачання електричної енергії споживачу, розміщеного на сайті ТОВ “ООЕК”, приєднався до умов договору на умовах обраної комерційної пропозиції Постачальника: комерційна пропозиція №4-ПВЦ; початок постачання з 01.01.2019.
За приписами частини 1 статті 528 Цивільного кодексу України, виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. Частиною 2 вказаної статті визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам.
Умовами договору не передбачено, що відповідач реалізував своє право та поклав виконання свого обов`язку з оплати за електричну енергію на іншу особу.
За наведених обставин, саме відповідач - ДП Міністерства оборони України “Одеський завод будівельних матеріалів”, як споживач, має здійснювати оплату за спожиту електричну енергію відповідно до умов укладеного з ТОВ “ООЕК” договору. Сам лише факт того, що третя особа не виконує зобов`язань за укладеними між ними договорами, не звільняє відповідача від обов`язку виконання своїх зобов`язань перед позивачем.
Як було встановлено судом, ТОВ “ООЕК” прийняті на себе зобов`язання за умовами договору про постачання електричної енергії були виконані належним чином.
Вказане підтверджується виставленими рахунками №02-206/1 від 27.06.2025 та №02-206/1 від 04.07.2025 на загальну суму 273 122,27 грн саме ДП Міністерства оборони України “Одеський завод будівельних матеріалів”.
Проте відповідачем - ДП Міністерства оборони України “Одеський завод будівельних матеріалів” в порушення прийнятих на себе грошових зобов`язань було оплачено вартість спожитої електричної енергії частково на суму 63 062,18 грн.
Доказів на підтвердження повної оплати суми заборгованості під час розгляду справи ані в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду даної справи відповідачем надано не було.
З викладених обставин судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення заявлених ТОВ “ООЕК” позовних вимог до Підприємства шляхом присудження до стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 210 060,09 грн.
Стосовно солідарного стягнення заборгованості з Державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський завод будівельних матеріалів” та Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ) судова колегія зазначає наступне.
Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання (ч. 1 ст. 541 Цивільного кодексу України).
Таким чином, солідарний обов`язок настає тоді, коли він передбачений договором або законом.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 4 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.
Судова колегія погоджується з висновками господарського суду першої інстанції про те, що солідарний обов`язок Військової частини перед ТОВ «ООЕК» може виникнути виключно у випадках, прямо передбачених договором або законом. 
Як вірно встановлено судом та не спростовано скаржником, у матеріалах справи відсутній будь-який укладений між позивачем і Військовою частиною договір, який би покладав на останню солідарну відповідальність за зобов`язаннями Підприємства.
Так само відсутня і норма закону, що передбачає виникнення такого солідарного обов`язку у спірних правовідносинах.
Обґрунтовано відхилено й посилання ТОВ «ООЕК» на додаткову угоду (без дати) до договору про спільне безоплатне користування майном (також без дати), оскільки позивач не є стороною зазначеного правочину, а тому його умови не можуть змінювати чи доповнювати правовідносини між позивачем та Підприємством, що виникли з договору постачання електричної енергії. 
Крім того, суд першої інстанції слушно зауважив, що відсутність дати підписання договору про спільне безоплатне користування майном та додаткової угоди до нього виключає можливість зробити належний висновок про виникнення між відповідачами зобов`язань щодо компенсації вартості електричної енергії, спожитої саме у спірному періоді квітні–червні 2025 року.
Зважаючи на викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами виникнення солідарної відповідальності перед позивачем зазначеними ним відповідачами.
Стосовно доводів скаржників про фактичне визнання Військовою частиною позову, судова колегія зазначає таке.
Відповідно до частини третьої статті 56 Господарського процесуального кодексу України юридична особа бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу або іншу особу, уповноважену діяти від її імені на підставі закону, статуту, положення чи трудового договору (контракту), або через представника. Отже, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідним є документальне підтвердження її права діяти від імені відповідної юридичної особи без додаткового уповноваження.
Як встановлено судом, матеріали справи не містять жодного належного доказу на підтвердження повноважень Олександра Гнєдаша, який підписав довідку щодо наявності заборгованості та фактичного визнання боргу. За таких обставин суд обґрунтовано не прийняв зазначену довідку до уваги як належний доказ, оскільки вона підписана особою, статус і повноваження якої не підтверджені у встановленому процесуальним законом порядку.
Крім того, колегія враховує положення частини четвертої статті 191 ГПК України, згідно з якими у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про його задоволення лише за наявності законних підстав. Якщо ж таке визнання суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання та продовжує розгляд справи. 
Таким чином, висновок суду першої інстанції про неможливість врахування довідки як підтвердження визнання позову є правомірним та обґрунтованим.
Доводи апеляційних скарг не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного у справі судового рішення, оскільки їм вже було надано належну оцінку судом першої інстанції, вони не спростовують зроблених судом висновків.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржників, що викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням того, що наведені в апеляційних скаргах порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2025 у справі №916/2884/25.
За таких обставин, апеляційні скарги на рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2025 у справі №916/2884/25 задоволенню не підлягають, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі залишається без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.
Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1 ч.1 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Одеська обласна енергопостачальна компанія” та Державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський завод будівельних матеріалів” на рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2025 у справі №916/2884/25 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2025 у справі №916/2884/25 - залишити без змін.
Постанова в порядку статті 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення. Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.І. Ярош

судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська