Справа № 201/756/26
Провадження № 2/201/2091/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)

13 квітня 2026 року м. Дніпро

Соборний районний суд м. Дніпра у складі:
головуючого судді Демидової С.О.,
з секретарем судового засідання Терновою А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією російської федерації, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача 
19 січня 2026 року позивач звернувся до Соборного районного суду м. Дніпра із позовом до російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією російської федерації в якій просив суд :
? Стягнути з російської федерації особі Міністерства юстиції російської федерації на користь громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , моральну шкоду по факту вимушеного переселення з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Донецької області у розмірі 35 000 євро.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він народився у місті Мар?їнка Донецької області. До 2014 року він разом із батьками постійно проживав у м. Мар?їнка та навчався у загальноосвітній школі.
В 20-х числах лютого 2014 року перекинуті з російської федерації війська без розпізнавальних знаків, окупували Кримський півострів, а в квітні 2014 року, було окуповано Мар?їнка Донецької області. Місцеве населення було дуже налякано, почалися мародерства та пограбування російськими бандитськими формуваннями. Отже наслідком саме збройної агресії російської федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями. Тобто з 20 лютого 2014 року фактично розпочалася військова агресія російської федерації проти України, у ході якої були окуповані Автономна Республіка Крим, а також частина Донецької та Луганської областей України. Фактичне проживання в умовах окупації давало реальні підстави сприймати загрозу бути вбитим озброєними окупантами. У зв?язку з цим ОСОБА_2 та члени його сім?ї постійно відчували себе у небезпеці та хвилювались за своє життя та здоров?я. 
Вищевказані події призвели до неможливості їх подальшого проживання в місті Мар?їнка, а тому батьки ОСОБА_1 , з дітьми були змушені залишити своє житло та в травні 2014 року переїхати спочатку до міста Волноваха Донецької області, а потім до міста Дніпро, аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку. Виїзд з міста Мар?їнка відбувався у дуже складних умовах. Була можливість взяти тільки речі першої необхідності. Після переїзду всій сім?ї довелося пристосовуватися до нових умов життя. Таким чином, внаслідок російської збройної окупації частини Донецької області, ОСОБА_2 втратив гідні житлові умови, надію на повернення додому, вільне спілкування з друзями, налагоджений побут, а також можливість планувати своє життя. 
Внаслідок саме військової агресії російської федерації на території Донецької області порушено цілу низку його прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, протоколами до неї N? 1 від 20.03.1952 року та N?4 від 16.09.1963 року, зокрема: право на повагу до честі і гідності, право на особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті и релігії.
Лише 05 серпня 2014 року ЗСУ звільнили місто Мар?їнка, але військові та бандитські угруповання російської федерації почали масовані обстріли міста, в результаті чого, вже після вимушеного виїзду в травні 2014 року ОСОБА_2 та його сім?ї з міста Мар?їнка 10 вересня 2014 року житловий будинок його сім?ї у зв?язку з прямим влучанням снаряду був зруйнований, вигорів повністю, він не придатний до проживання та потребує повного відновлення, що підтверджує акт №11 від 17 січня 2019 року про проведення обстеження технічного стану житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
За вказаним фактом його батько звертався із заявою до Маріїнського відділення поліції Волновахського відділу поліції ГУНП в Донецькій області , за результатом чого було відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 258 КК України. 
На початку повномасштабного вторгнення місто було знову частково окуповане, але 19 квітня 2022 року Мар?їнка знову звільнена українськими військовослужбовцями, проте 26 грудня 2023 року була повністю окупована рф.
Після вторгнення РФ на територію України ОСОБА_1 отримав статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджує довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №0000316047 від 04.09.2017 року, яка видана йому відповідно до статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» і діє безстроково. Всі вищевказані обставини підтверджені рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 13.11.2025 року по справі № 201/6791/25, яким заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації про встановлення факту, що має юридичне значення була задоволена та встановлений юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер платника податків № НОМЕР_1 , в травні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.
У зв`язку з його вимушеним переселенням з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії рф проти України та окупації російською федерацією частини території Донецької області України було завдано моральної шкоди, яку просить стягнути на його користь . 
Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву 
Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями Соборного районного суду міста Дніпра 19 січня 2026 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. ( а.с. 38).
Ухвалою судді від 23 січня 2026 року відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду в загальному позовному провадженні (а.с. 43-44).
Ухвалою суду від 24 лютого 2026 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті (а.с. 24-25).
Позивач в судове засідання не з`явився від його представника надходили заяви про розгляд справи за їх відсутності на задоволенні позовних вимог наполягав.
Відповідач про розгляд справи повідомлявся шляхом публікації оголошення на сайті суду. 
Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. 
Фактичні обставини, встановлені судом
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно довідки від 04 вересня 2017 року № 0000316047 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання АДРЕСА_2 (а.с. 24).
Рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 13 листопада 2025 року справа № 201/6791/25, заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації про встановлення факту, що має юридичне значення була задоволена та встановлений юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер платника податків № НОМЕР_1 , в травні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулось внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації Російськок Федерацією частини території Донецької області України (а.с .30-35).
Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).
У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.
Також відомим є те, що 24 лютого 2022 року російська федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Силові дії російської федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення рф до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.
У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії російської федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.
Дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.
У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі Члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-якимось іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.
Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з російською федерацією.
У постанові від 22 червня 2022 року у справі №311/498/20 Верховний Суд також зазначив, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й російською федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. До таких висновків дійшов також Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі №428/11673/19 та у справі №760/17232/20-ц, зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету російської федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету російської федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет російської федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету російської федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Отже, російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі – громадянину України.
Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивачів, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.
Звернення позивачів до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.
Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі №686/29638/23, від 11 грудня 2024 року в справі №638/7894/23, від 04 вересня 2024 року в справі №201/196/23.
Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави – України, що закріплено у Статуті ООН.
Визначаючи, чи поширюється на російську федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, апеляційний суд врахував таке:
- предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією російської федерації проти України;
- місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна;
- передбачається, що шкода завдана агентами російської федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави – України;
- вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави – України, що закріплено у Статуті ООН;
- національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).
Російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі – громадянину України.
Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.
Подібні правові висновки зроблено Верховним Судом у постановах від 18 травня 2022року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022року у справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022року у справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України часниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації.
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом – моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
При визначенні грошової компенсації моральної шкоди, завданої внаслідок військової агресії російської федерації проти України, слід враховувати те, що:
- дійсно внаслідок військової агресії російської федерації проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди;
- законодавець в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості);
- розмір грошової компенсації моральної шкоди завданій особі внаслідок військової агресії російської федерації проти України може відрізнятися, залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди;
- такими обставинами може бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення рухомого майна; права які порушені внаслідок військової агресії російської федерації проти України тощо.
До таких висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 20 червня 2024року у справі № 216/5657/22 (провадження № 61-8556св23), від 14 жовтня 2025року у справі № 212/5631/23 (провадження № 61-8270св24), від 04 листопада 2025року у справі № 362/7854/24 (провадження № 61-10577св25).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі №752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.
Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачам моральну шкоду, суд бере до уваги, що в національному та міжнародному законодавстві відсутні чітко визначені критерії для обчислення розміру компенсації моральної шкоди у грошову еквіваленті. Натомість спори зі схожими правовідносинами були предметом розгляду ЄСПЛ.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти російської федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.
Зокрема, рішенням ЄСПЛ у справі «Грузія проти Росії (II)» (заява №38263/08, рішення Великої Палати від 28.04.2023) зобов`язано росію сплатити Грузії багатомільйонні компенсації за порушення прав грузин внаслідок російської збройної агресії у 2008 році, зокрема, ЄСПЛ присудив 8240000 євро в якості компенсації моральної шкоди щонайменше 412 особам, постраждалим від відсутності адекватного розслідування російською стороною загибелі цивільних під час активної фази бойових дій, що умовно складає по 20000 євро на одну особу.
При визначенні розміру моральної шкоди спричиненої позивачу у зв`язку із збройною агресією російської федерації суд бере до уваги, що позивач зазнав моральних переживань та душевних страждань, які виразились у втраті душевного спокою, вимушеністю позивача покинути власну домівку та змінити звичний спосіб життя, побоюванні за власну безпеку, порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації їхнього життя та безпеки.
У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України позивач, що є очевидним, зазнав душевних страждань, переніс стрес і побоювання за свою безпеку, були порушені його нормальні життєві зв`язки, що потребує вчинення додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу порушенням його особистих конституційних прав внаслідок неправомірних дій держави російська федерація стосовно повномасштабних незаконних військових дій, незаконної збройної агресії російської федерації проти України.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер допущеного державою російська федерація правопорушення, глибину душевних страждань позивача, позбавлення його можливості реалізації своїх прав, а також вимоги розумності та справедливості. Відшкодування позивачу моральної шкоди слід визначити у розмірі 100 000,00 грн.
На думку суду, названа сума є належною компенсацією завданої позивачу моральної шкоди, що сприятиме відновленню порушених прав останнього.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 258-259, 263-265, 273, 280-282, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією російської федерації – задовольнити частково.

Стягнути з російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень.

Стягнути з російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації на користь держави Україна 1 000 грн.  судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду .

Повний текст рішення складено 17 квітня 2026 року 

Суддя   С.О. Демидова