Головуючий І інстанції: С.М. Гелета

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2026 р. 	Справа № 480/4048/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.01.2026, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, по справі № 480/4048/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради , Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області   
про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради (далі - відповідач, Департамент СЗН Сумської міської ради), в якій просила:
- визнати протиправними дії Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини на сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати протиправним та скасування рішення Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради №28 від 12.03.2025 про відмову в призначенні ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини на сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради призначити та виплатити ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини на сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позоаних вимог зазначає, що відмова про призначення допомоги при народженні дитини є незаконною, оскільки пропуск строку звернення стався з поважних та об`єктивних причин, які не залежали від її волі. Посилається на введення воєнного стану в Україні, вимушений виїзд за кордон у березні 2022 року через загрозу життю та здоров`ю, перебування в Республіці Таджикистан, відсутність можливості подати заяву особисто, поштовим або електронним способом, а також неможливість оформлення банківського рахунку та кваліфікованого електронного підпису.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 10.07.2025 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.01.2026 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради №28 від 12.03.2025 про відмову в призначенні ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини на сина ОСОБА_2 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.03.2025 про призначення та виплату допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , в розмірі, встановленому Законом України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" та ухвалити відповідне рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зазначає, що відповідно до статті 11 Закону України Про державну допомогу сім`ям з дітьми та Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1751 від 27.12.2001, допомога при народженні дитини призначається одному з батьків на підставі свідоцтва про народження дитини за умови звернення за її призначенням не пізніше ніж через 12 календарних місяців з дня народження дитини.
Також, наголошує, що зазначеними нормативно-правовими актами не передбачено можливості поновлення чи продовження цього строку, а органи, уповноважені на призначення допомоги, не наділені повноваженнями визнавати його пропуск поважним. У зв`язку з цим 12-місячний строк звернення має пресічний характер, а після його спливу право на призначення допомоги втрачається незалежно від причин пропуску. Вказує про відсутність у позивача права на призначення такої допомоги, оскільки позивач звернулася із заявою про призначення допомоги при народженні дитини після спливу встановленого 12-ти місячного строку.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначається про обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції, тому просить відмовити в її задоволенні.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно із ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України, та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11-12).
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на території Республіки Таджикистан народила сина ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
Згідно з довідкою Посольства України в Республіці Таджикистан та Ісламській Республіці Афганістан від 02.02.2024 №6120/71-536-1 (а.с. 20), а також закордонним паспортом, син позивачки - ОСОБА_2 є громадянином України (а.с. 16).
Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади від 04.03.2025 (а.с. 19) син позивачки - ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 06.03.2025 звернулася до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради із заявою про призначення допомоги при народженні дитини та інших видів соціальної допомоги (а.с. 54-55).
Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради рішенням від 12.03.2025 №28 відмовив у призначенні допомоги при народженні дитини у зв`язку з тим, що звернення за її призначенням надійшло пізніше ніж через 12 календарних місяців з дня народження дитини (а.с. 60 зворот. стор. - 61).
Не погоджуючись із рішенням Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради рішенням від 12.03.2025 №28 позивачка звернулась до суду із даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, про наявність підстав для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.03.2025 про призначення та виплату допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , в розмірі, встановленому Законом України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" та ухвалити відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується. Отже, в межах розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції надається правова оцінка висновкам суду в частині задоволених позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21.11.1992 № 2811-XII громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Пунктом 2 частини першої статті 3 Закону № 2811-XII передбачено, що відповідно до цього Закону призначаються такі види державної допомоги сім`ям з дітьми, зокрема, допомога при народженні дитини.
Відповідно до положень статті 10 Закону № 2811-XII допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.
До заяви додаються: копія свідоцтва про народження дитини - у разі подання заяви одним із батьків дитини, який постійно проживає з дитиною; копія рішення про встановлення опіки - у разі подання заяви опікуном дитини.
Допомога при народженні дитини призначається за умови пред`явлення паспорта громадянина України або іншого документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.
Зазначений перелік документів є вичерпним.
Допомога при народженні дитини призначається отримувачу без подання документів, передбачених абзацом другим частини другої цієї статті, якщо відомості, необхідні для її призначення, надійшли у порядку міжвідомчої електронної взаємодії з Державного реєстру актів цивільного стану громадян під час державної реєстрації народження дитини, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті, у яких допомога при народженні дитини не надається/не виплачується.
Для призначення допомоги при народженні дитини може використовуватися електронна форма подання заяви через Єдиний державний вебпортал електронних послуг у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Допомога при народженні дитини призначається за умови, що заява про її призначення надійшла до органу, що призначає та здійснює виплату державної допомоги сім`ям з дітьми, не пізніше ніж через дванадцять місяців з дня народження дитини.
Згідно з пунктом 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1751, допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем пропущено 12-місячний строк звернення за призначенням допомоги при народженні дитини (дитина народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а заява матір`ю подана 06.03.2025). Дані обставини не є спірними та сторонами не заперечується.
Разом із тим, позивач з об`єктивних причин не мала змоги звернутися до відповідача з відповідною заявою.
Так, порушенням встановленого 12-місячного строку, як зазначає позивач в адміністративному позові, обумовлене об`єктивною неможливістю дотримання такого строку внаслідок введення в країні воєнного стану, а також ту обставину, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в республіці Таджикистан народила дитину, про що 02.02.2024 посольством України в Республіці Таджикистан видано дитині свідоцтво про народження .
Матеріалами справи підтверджується, що сину позивачці 24.01.2025 в посольстві Республіки Таджикистан видано паспорт громадянина України, а з питання отримання спірної допомоги до відповідача звернулася 06.03.2025, тобто без зайвих зволікань з моменту отримання паспорту громадянина України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який діє і на час розгляду справи судом.
За змістом статті 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Колегія суддів зазначає, що такі обставини могли унеможливити своєчасне виконання позивачкою вимог щодо звернення до органу соціального захисту населення протягом 12-ти місяців з моменту народження дитини, що є підставою для висновку про відсутність вини в пропуску вказаного строку.
Колегія суддів погоджується, що вказані обставини, які підтверджено належними доказами, вплинули на її можливість вчасно звернутися до відповідача з приводу призначення спірної допомоги.
Відповідно до ст. 11 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" визначений дванадцятимісячний строк для звернення батьків з приводу призначення допомоги при народженні дитини, який обраховується з дня народження дитини за нормами зазначеного Закону поновленню не підлягає. Такого висновку слід дійти з урахуванням того, що Закон України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" не містить посилань на можливість його поновлення.
Разом з тим, Верховний Суд у постановах від 14.02.2018 у справі № 591/610/16-а та від 02.10.2018 у справі № 495/3711/17 зазначив, що визначений Законом № 2811-XII строк підлягає поновленню, а допомога при народженні дитині підлягає призначенню у разі наявності поважних причин такого пропуску, оскільки неможливість своєчасного звернення батьків порушує інтереси дитини, що є неприпустимим.
Також Верховним Судом у постановах від 16.07.2020 у справі № 265/4175/16-а, від 14.02.2018 у справі № 591/610/16-а, від 12.03.2019 у справі № 760/183158/16-а, від 07.04.2020 у справі № 554/7523/16-а дійшов висновку, що допомога при народженні дитини, на відміну від допомоги у зв`язку із вагітністю та пологами, за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. Неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.
Позивачем заявлений позов в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.
З цього приводу, колегія суддів зауважує, що соціальний захист є конституційною гарантією громадян України відповідно до статті 46 Конституції України.
У відповідності до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Судова колегія наголошує, що позивач та її дитина є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини.
Спеціальне законодавство гарантує кожній дитині, яка перебуває під юрисдикцією України право на створення їй матеріальних умов для виховання і розвитку. При цьому, діє Закон, який передбачає надання такої допомоги (Закон України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми»), відтак, отримання дитиною допомоги при народженні дитини є способом реалізації цього права.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач у спірних правовідносинах дійшов помилкового висновку про відмову позивачці у призначенні допомоги при народженні дитини, а тому, спірне рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
Вирішуючи спірне питання, суд, досліджуючи поняття «якість закону» як складову принципу верховенства права та гарантію застосування судом найбільш сприятливого для особи тлумачення закону, передусім зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 3 Конституції України головним обов`язком держави є утвердження та забезпечення прав і свобод людини; забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (Рішення Конституційного Суду України від 24.12.2004р. № 22-рп/2004).
Статтею 17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50.56) зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції; відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.
Крім того, у справі «Новік проти України» (заява № 48068/06, п.19) ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.
У постанові від 29.08.2018р. у справі № 492/446/15-а (провадження № 11-611апп18) Велика Палата Верховного Суду, обґрунтовуючи необхідність відступу від позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17.09.2013р. у справі № 21-241а13, також врахувала правовий висновок ЄСПЛ, сформований у рішенні у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п.50-56), де Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону»; у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018р. у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
У постанові від 13.02.2019р., що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 (провадження № 11-555заі18), із посиланням на положення ст.ст.1, 8, 92 Конституції України, а також на ст.9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. Руїз Торіха проти Іспанії (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 30.04.2013 у справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11) вказав на необхідності дотримання принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
Колегія суддів, зазначає, що відповідно до п. 7 постанови Кабінету Міністрів України № 766 «Про реалізацію експериментального проекту щодо централізації механізму виплати деяких державних допомог» Пенсійний фонд України забезпечує, крім іншого:
1) до 1 липня 2025 року: технічну можливість реалізації положень Порядку реалізації експериментального проекту щодо централізації механізму виплати деяких державних допомог, затвердженого цією постановою;
2) починаючи з 1 липня 2025 року призначення та виплату державних допомог.
У додатку до Постанови № 766 зазначено види державної допомоги, що надаються в межах експериментального проекту щодо централізації механізму виплати деяких державних допомог, у тому числі - державна допомога при народженні дитини.
Враховуючи те, що з 1 липня 2025 року повноваження по призначенню та виплаті державна допомога при народженні дитини перейшли до органів Пенсійний фонд України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зобов`язаня Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.03.2025 про призначення та виплату допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , в розмірі, встановленому Законом України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" та ухвалити відповідне рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні. 
Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини, що мають значення для справи з урахуванням встановлених та доведених фактів із наведенням належних висновків та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.01.2026 по справі № 480/4048/25 залишити без змін . 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	З.Г. Подобайло   І.М. Ральченко