Справа № 420/15843/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому просить:
- Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 155150003484 від 26.12.2024 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
- Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до загального страхового стажу всі періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 16 березня 1984 року, провести розрахунок пенсії за віком з 20 грудня 2024 року.
- Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 витрати, понесені у зв`язку із зверненням до суду, а саме судовий збір у сумі 1211, 20 грн. та витрати на правничу допомогу у сумі 6000 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він ІНФОРМАЦІЯ_1 досяг пенсійного віку, але права на призначення пенсії за віком не набув оскільки не мав необхідного страхового стажу. Через необхідність зібрати архівні довідки та інші документи лише 20 грудня 2024 звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою щодо призначення пенсії за віком та усіма необхідними документами, яку зареєстровано за номером 1196. Вказана заява за принципом екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ у Волинській області. 
Позивач вказав, що в січні 2025 року отримав Рішення ГУ ПФУ у Волинській області від 20 грудня 2024 року №155150003484 про відмову у призначенні пенсії. Згідно розрахунку, зробленого у 2024 році страховий (трудовий) стаж позивача складає 14 (чотирнадцять) років 9 місяців і 26 днів. За результатами розгляду наданих документів до страхового стажу не зараховано період трудової діяльності з 23.01.2001 року по 15.10.2001 рік (враховано частково), згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 16.03.1984 року, оскільки є виправлення в даті наказу на прийняття. 
Позивач вказує, що згідно трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 16.03.1984 року, за період з 01.06.1983 року по 10.11.1998 року працював у колгоспі «Дружба» (водієм І класу а потім переведений на посаду механіка автомашин), який в подальшому було перейменовано в агропідприємство «Дружба» ВБМО «Одесбуд», що підтверджується історичною довідкою. Відповідно до записів у трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 , а саме на сторінках 18-21, є відомості про встановлений колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві та відомості про виконання позивачем річного мінімуму, із зазначенням певних сум в період роботи з 1983 року по 1998 рік. 
Позивач вказує, що згідно розрахунку, зробленого ГУ ПФУ у Волинській області, до його страхового (трудового) стажу зараховано лише наступні періоди трудової діяльності в колгоспі «Дружба»: період з 19.05.1983 по 31.12.1983 – 4 міс. 28 днів; період з 01.01.1984 по 24.01.1984 – 24 дні; період з 15.06.1984 по 31.12.1984 – 7 міс. 6 днів; період з 01.01.1986 по 31.12.1986 – 10 міс. 22 дні; період з 01.01.1987 по 31.12.1987 – 1 рік; період з 01.01.1988 по 31.12.1988 – 11 міс. 29 днів; період з 01.01.1997 по 15.11.1997 – 10 міс. 15 днів. 
Позивач вважає, що ГУ ПФУ у Волинській області не враховано взагалі період трудової діяльності в колгоспі «Дружба» за 1985 рік та за 1989-1996 роки та частково враховано в періоди 1984 рік, 1986-1988 роки, 1997 рік, з 01.01.1998 по 10.11.1998 рік та не зазначено про те, що відмовлено врахувати вказані періоди та з яких причин. 
Позивач вважає, що ГУ ПФУ у Волинській області не бралися до уваги взагалі записи в трудовій книжці, а лише були враховані дані згідно архівних довідок №196 та №197, виданих 14.06.2022 року трудовим архівом Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області. Разом з цим, у даних архівних довідках зазначено, що книги обліку розрахунків по оплаті праці колгоспу «Дружба» (агропідприємство «Дружба» ВБМО «Одесбуд», КСП «Дружба», ТОВ «Надія») передані до трудового архіву не в повному обсязі (книги с.Карабанове-1, де значився в попередніх роках ОСОБА_1 за 1983, 1985, 1989, 1990, 1991, 1992, 1993, 1995, 1996 роки на зберігання до архіву не надходили). 
Позивач вважає рішення №155150003484 від 26.12.2024 року про відмову у призначенні йому пенсії протиправним та таким, що порушує його право на отримання пенсії, оскільки записи його трудової діяльності в колгоспі, що містяться у трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 від 16.03.1984 року, яка є основним документом що підтверджує стаж роботи - підлягають зарахуванню, оскільки він не може нести відповідальності за неналежне оформлення трудової книжки. 
Ухвалою судді від 26.05.2025 року відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами. Також судом ухвалено про витребування від відповідача належним чином засвідчених копій матеріалів пенсійної справи позивача для доручення до матеріалів справи.
На виконання ухвали суду 26.05.2025р. від відповідача ГУ ПФУ в Одеській області до суду надійшли завірені копії електронної справи пенсійної справи позивача.
06.06.2025р. від відповідача ГУ ПФУ у Волинській області через систему “Електронний суд” до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав, що заперечує проти позовних вимог та просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
Відповідач вказує, що позивач 20 грудня 2024 року звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09 липня 2003 року № 1058-ІV. Органом, що приймав рішення за заявою позивача, визначено ГУ ПФУ у Волинській області. Розглянувши заяву Позивача з доданими до неї документами, рішенням Відповідача було відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Страховий стаж Позивача становить 14 років 09 місяців 26 днів. До страхового стажу роботи період роботи з 23 січня 2001 року по 15 жовтня 2001 року зараховано частково за даними персоніфікованого обліку — 08 місяців 07 днів; період роботи в колгоспі “Дружба” (в подальшому реорганізовані - АП “Дружба ”ВБМО “Одесбуд”, КСП “Дружба”, ТОВ “Надія”) зараховано відповідно до відпрацьованих вихододнів, зазначених в Архівній довідці №196, виданій 14 червня 2022 року Відділом трудового архіву Захарівської селищної Ради. 
Відповідач вважає, що для зарахування періоду роботи в колгоспі необхідне підтвердження членства в колгоспах, встановлення мінімуму трудової участі в громадському господарстві та відпрацьована кількість трудоднів членом колгоспу. При обчислені стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю. 
Відповідач вважає, що для призначення пенсії позивач має належним чином підтвердити свій страховий стаж, проте до заяви про призначення пенсії позивачем не надано належних доказів на підтвердження спірних періодів роботи, зокрема, первині документи про прийом та звільнення з роботи, архівні відомості у спірні періоди. З урахуванням наведеного, відповідачем 26 грудня 2024 року прийнято рішення № 155150003484 про відмову в призначенні пенсії за віком позивачу.
Відповідач вважає, що спори з пенсійних питань відносяться до справ незначної складності, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що гонорар є розумним та враховує витрачений адвокатом час. З врахуванням наведеного, зазначені витрати на правничу допомогу в сумі 6000 грн відповідач вважає не обґрунтованими та вважає, що зазначені витрати не підлягають відшкодуванню.
10.06.2025р. від відповідача ГУ ПФУ в Одеській області через систему “Електронний суд” до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав, що вимоги, викладені в позовні заяві вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, і просив суд відмовити в задоволенні позову повністю. 
Відповідач вказує, що засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію – ГУ ПФУ у Волинській області, яким 26 грудня 2024 року прийнято рішення № 155150003484 про відмову в призначенні пенсії за віком позивачу, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
Відповідач вважає, що з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу ІV Порядку №22-1 належним відповідачем у правовідносинах щодо розгляду заяви позивача про призначення пенсії є Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області, яке за принципом екстериторіальності розглядало заяву про призначення пенсії та прийняло спірне рішення про відмову в її призначенні. ГУ ПФУ в Одеській області не приймало рішення по суті заяви позивача про призначення пенсії, відтак відповідальним за опрацювання заяви позивача та прийняття відповідного рішення є, в даному випадку, визначений у встановленому порядку територіальний орган Пенсійного фонду - Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області, відтак на останнього має бути покладено й обов`язок відновлення порушених прав позивача. 
Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України НОМЕР_2 (а.с. 35-36).
20.12.2024р. позивач звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області з заявою про призначення пенсії за віком (а.с. 31).
На момент звернення до органів ПФУ з вказаною заявою позивач досяг віку 62 роки.
Вказана заява за принципом екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ у Волинській області.
Рішенням ГУ ПФУ у Волинській області від 26 грудня 2024 року №155150003484 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії. Згідно розрахунку, зробленого відповідачем, страховий (трудовий) стаж позивача складає 14 (чотирнадцять) років 9 місяців і 26 днів. За результатами розгляду наданих документів до страхового стажу не зараховано період трудової діяльності з 23.01.2001 року по 15.10.2001 рік (враховано частково) згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 16.03.1984 року, оскільки є виправлення в даті наказу на прийняття (а.с. 42). 
Згідно розрахунку, зробленого ГУ ПФУ у Волинській області (а.с. 43) до страхового (трудового) стажу позивача зараховано наступні періоди трудової діяльності в колгоспі «Дружба»: період з 19.05.1983 по 31.12.1983 – 4 міс. 28 днів (125 трудоднів); період з 01.01.1984 по 24.01.1984 – 24 дні; період з 15.06.1984 по 31.12.1984 – 7 міс. 6 днів (184 трудодні); період з 01.01.1986 по 31.12.1986 – 10 міс. 22 дні (272 трудодні); період з 01.01.1987 по 31.12.1987 – 1 рік; період з 01.01.1988 по 31.12.1988 – 11 міс. 29 днів (303 трудодні); період з 01.01.1997 по 15.11.1997 – 10 міс. 15 днів. 
Позивач вважає, що ГУ ПФУ у Волинській області не враховано період трудової діяльності в колгоспі «Дружба» за 1985 рік, за 1989-1996 роки та частково враховано періоди 1984 рік, 1986-1988 роки, 1997 рік та з 01.01.1998 по 10.11.1998 рік. 
Відповідно до архівних довідок №196 та №197, виданих 14.06.2022 року (а.с. 21-22) трудовим архівом Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області, книги обліку розрахунків по оплаті праці колгоспу «Дружба» (агропідприємство «Дружба» ВБМО «Одесбуд», КСП «Дружба», ТОВ «Надія») передані до трудового архіву не в повному обсязі (книги с.Карабанове-1, де значився в попередніх роках ОСОБА_1 за 1983, 1985, 1989, 1990, 1991, 1992, 1993, 1995, 1996 роки на зберігання до архіву не надходили). 
Згідно трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 16 березня 1984 року, (а.с. 38-39), в колгоспі «Дружба» позивач 01.06.1983р. був прийнятий водієм, 16.04.1987 був переведений на посаду механіка, 10.11.1998р. звільнений з займаної посади за власним бажанням. На сторінках 18-21 трудової книжки є відомості про встановлений колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві та відомості про виконання позивачем мінімуму, та з зазначенням певних сум за кожен рік у період роботи з 1983 року по 1998 рік. Згідно цих записів річний мінімум трудової участі позивачем виконувався кожного року у період з 1983 по 1998.
Представником позивача направлено адвокатський запит до ГУ ПФУ у Волинській області № 30 від 18.02.2025р. (а.с. 15) з проханням надати детальне роз`яснення щодо того, які саме періоди роботи позивача (згідно трудових книжок) були враховані при обчисленні наявного страхового стажу, а які ні, та чому саме.
Відповідь на запит відповідач не надав.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Згідно приписів статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Статтею 26 Закону № 1058-ІV, яка визначає умови призначення пенсії за віком, передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення відповідного віку та за наявності відповідного страхового стажу.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
До набрання чинності Законом України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» питання пенсійного забезпечення, в тому числі й порядок обчислення стажу для призначення пенсій, регулювалися Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII « Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-XII).
Відповідно до частини 1 статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
В пункті 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), також закріплено положення, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях визначався Інструкцією, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20.06.1974 №162 (далі - Інструкція №162), що втратила чинність на підставі наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58.
Відповідно до абзацу першого пункту 1.1. Інструкції № 162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.
Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнень повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) (п.2.3 Інструкції № 162).
Пунктом 4.1 Інструкції № 162 передбачено, що при звільненні робітника чи службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Також, згідно п.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58 (далі - Інструкція № 58) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
За змістом п.2.2-2.4 Інструкції № 58 заповнення трудової книжки вперше провадиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.
До трудової книжки вносяться:
Відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення;
відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України;
відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Відповідно до п.4 Постанови КМ України №301 від 27 квітня 1993 р. №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Відповідно до пунктів 1, 2, 6 Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 02.04.1975 №310 «Про трудові книжки колгоспників» (в редакції від 15.08.1990), трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспу. 
Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту прийняття їх у члени колгоспу. Всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою. 
Відповідно до ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», стаж роботи в колгоспі за період після 1965 року обчислюється за фактичною тривалістю роботи тільки тоді, коли член колгоспу не виконував встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві без поважних причин. 
Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162, до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів, зокрема, такі записи, про роботу в якості членів колгоспу - у тому разі, коли чинним законодавством передбачене зарахування цієї роботи в загальний трудовий стаж працівників. 
Передбачені цим пунктом записи вносяться до трудової книжки до занесення відомостей про роботу на даному підприємстві (п.2.17). Таким чином, до стажу роботи зараховується робота, у тому числі, на підставі членства в колгоспах. При цьому, записи про роботу як членів колгоспу заносяться до трудової книжки до занесення відомостей про роботу у колгоспі. 
Трудова книжка колгоспника від 16.03.1984 року серії НОМЕР_1 позивача містить записи на сторінках 2-3: 01.06.1983 прийнятий водієм І класу на автомобіль ГАЗ-53; 16.04.1987 переведений на посаду механіка автопарка; 10.11.1998 звільнений від призначеної посади за власним бажанням згідно поданої заяви. 
Крім цього, трудова книжка колгоспника НОМЕР_1 позивача щодо спірного періоду містить такі записи на сторінках 18-21: 
1) роки 1983, прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві 280, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві 340, та сума 4643,03;
2) роки 1984, прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві 280, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві 305, та сума 1062,15; 
3) роки 1985, прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві 280, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві 308, та сума 2115,16; 
4) роки 1986, прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві 280, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві 291, та сума 2514,42; 
5) роки 1987, прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві 280, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві 319, та сума 1633,94; 
6) роки 1988, прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві 280, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві 313, та сума 1183,49; 
7) роки 1989, прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві 280, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві 287, та сума 2474,15; 
8) роки 1990, прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві 280, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві 315, та сума 2514,41; 
9) роки 1991, прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві 280, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві 334, та сума 2785,74; 
10) роки 1992, прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві 280, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві 311, та сума 2417,31; 
11) роки 1993, прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві 280, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві 297, та сума 2715,93; 
12) дата запису (рік) 1994, прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві 280, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві 303, та сума 2816,11; 
13) роки 1995, прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві 280, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві 313, та сума 3382,73; 
14) роки 1996, прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві 280, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві 314, та сума 3031,15; 
15) роки 1997, прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві 280, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві 296, та сума 1417,25; 
16) роки 1998, прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві 280, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві 281, та сума 1319,16; 
Тобто, трудова книжка колгоспника містить запис про членство позивача в колгоспі, робота в колгоспі підтверджується записами у його трудовій книжці колгоспника, яка є основним документом про трудову діяльність членів колгоспу. При цьому, трудова книжка колгоспника свідчить про те, що в період з 1983 по 1998 рік позивач виконував норму з виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві.
Тому підстав для неврахування зазначеного періоду трудової діяльності позивача у колгоспі чи часткового врахування окремих періодів роботи у колгоспі, враховуючи факт щорічного виконання позивачем встановленого мінімуму трудової участі, у Головного управління ПФУ у Волинській області не було.
Щодо неврахування позивачу до страхового стажу періоду роботи з 23.01.2001 по 15.10.2001 через виправлення у даті наказу на прийняття, суд зазначає, що з вищенаведених норм законодавства випливає, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення, не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період, якщо з наявних записів можливо встановити період роботи працівника на підприємстві.
У зв`язку з викладеним, суд зазначає, що недоліки заповнення трудової книжки, виявлені відповідачем, не можуть спростовувати відомості, наявні у трудовій книжці, та позбавити особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого ним трудового (страхового) стажу.
Таким чином, всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації або уповноваженою керівником особою в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису, проставлення печатки не передбачено. Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.
Отже, позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи та ці записи є доказами для підтвердження його трудового стажу.
До того ж, з наявних у трудовій книжці записів №№ 4, 5 (графа 2) можливо встановити період трудової діяльності позивача – з 23.01.2001 по 15.10.2001.
Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На позивача не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 р. по справі № 654/890/17 , від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.
Крім того, суд зазначає, що саме відповідач, як суб`єкт владних повноважень, має довести, що позивач у спірний період не працював (за наявності записів у трудовій книжці про трудову діяльність) та не має права на зарахування спірного періоду до страхового стажу.
Варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, та проставлення печаток, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
У постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
У зв`язку з наведеним, суд зазначає, що сумніви відповідача ГУ ПФУ у Волинській області не можуть спростовувати відомості, наявні у трудовій книжці, та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого ним трудового (страхового) стажу. 
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем ГУ ПФУ у Волинській області протиправно відмовлено позивачу у врахуванні періодів його трудової діяльності, вказаних у трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 від 16 березня 1984 року.
Отже, рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 155150003484 від 26.12.2024 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» слід визнати протиправним та скасувати.
Підстави для покладення зобов`язання щодо повторного розгляду заяви позивача на ГУ ПФУ в Одеській області відсутні, оскільки, як зазначено вище, за принципом екстериторіальності саме Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області було уповноважене на розгляд заяви позивача.
Тому, вимоги позивача до ГУ ПФУ в Одеській області задоволенню не підлягають.
Відповідно до приписів ч.2 ст.9 КАС України, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати ГУ ПФУ у Волинській області, як територіальний орган, що був уповноважений на розгляд заяви позивача, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до загального страхового стажу всі періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 16 березня 1984 року.
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону № 1058, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.
Частиною 2 ст.26 Закону № 1058 передбачено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років.
Отже, ГУ ПФУ у Волинській області, повторно розглядаючи заяву позивача про призначення пенсії за віком, зарахувавши позивачу до загального страхового стажу всі періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 16 березня 1984 року, має врахувати приписи ст.26 Закону № 1058 щодо наявності необхідного страхового стажу на дату досягнення відповідного віку, передбаченого законом.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За викладених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково.
Задовольняючи позов частково, згідно ч.3ст. 139 КАС України, суд розподіляє понесені позивачем судові витрати пропорційно до задоволених вимог та стягує за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ПФУ у Волинській області, яким прийняте протиправне рішення, на користь позивача понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн.
Вирішуючи питання стягнення з відповідача витрат позивача на правничу допомогу у заявленому розмірі 6000 грн, суд враховує таке.
Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Згідно ч.ч. 2-5 ст.134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст.134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно ч.ч. 7, 9 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
На підтвердження витрат на правничу допомогу позивач надав до суду договір про надання правничої допомоги від 10.02.2025 між ним та адвокатом Юраш І.О., додаток до договору від 10.02.2025, попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат.
Згідно п.1 додатку до договору від 10.02.2025 сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару (винагороди) за надання адвокатом правничої допомоги, вказаної в договорі та визначеної дорученням у розмірі 6000 грн.
Згідно попереднього розрахунку суми судових витрат та наведеного у ньому детального опису робіт (наданих послуг), витрати у сумі 6000 грн складаються з таких витрат: зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції – 2000 грн; вивчення матеріалів справи: аналіз судової практики з аналогічних спорів, пошук роз`яснень профільних органів, направлення заяв до управління ПФУ у Волинській області – 2000 грн; складання позовної заяви, роздруківка, копіювання, формування та направлення повного пакету документів до суду та інших учасників справи – 2000 грн.
Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
За викладених вище обставин, враховуючи критерії реальності, розумності та співмірності розміру судових витрат із: складністю справи (дана справа є справою незначної складності), виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторони, суд вважає, що співмірним за вказаними критеріями розміром судових витрат позивача на надання йому професійної правничої допомоги є сума 5000 грн.
При цьому суд вважає, що стягнення витрат на правничу допомогу у більшому ніж 5000 грн розмірі не відповідатиме наведеному критерію співмірності.
За викладених обставин, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, які слід стягнути з ГУ ПФУ у Волинській області на користь позивача, підлягають зменшенню за клопотанням відповідача до 5000 грн.
Отже, загальна сума судових витрат, що підлягає стягненню на користь позивача, складає 6211,20 грн (1211,20 грн + 5000 грн).
Керуючись ст. ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 132, 134, 139, 241-246, 262, 293 КАС України, суд, 
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (адреса: вул. Канатна, буд.83, м. Одеса, 65012, код ЄДРПОУ 20987385), Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (адреса: Київський майдан, 6, м. Луцьк, 43603, код ЄДРПОУ 13358826) - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 155150003484 від 26.12.2024 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до загального страхового стажу всі періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 16 березня 1984 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У решті позову – відмовити.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 6211,20 грн. (шість тисяч двісті одинадцять гривень двадцять копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Андрухів