Придніпровський районний суд м.Черкаси    

Справа № 712/2389/24
Провадження №2/711/58/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2026 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого – судді Позарецької С.М.
при секретарі – Буйновській А.П.
за участю позивача ОСОБА_1 
представника 
позивача адвоката Урсаленко О.М.
представників 
відповідачів за довіреністю Яроша С.В., Колісник Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Черкаській області про відшкодування моральної шкоди, -
в с т а н о в и в:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Черкаській області про відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 01.03.2024 справу за підсудністю направлено до Придніпровського районного суду м. Черкаси.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.03.2024 прийнято, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 20.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
Ухвалою суду від 06.09.2024 зупинене провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи №335/6977/22.
Ухвалою суду від 04.03.2025 провадження по справі поновлене і призначено справу до розгляду по суті.
Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 12.07.2023 він перебував у транспортному засобі, як пасажир. Керував цим транспортним засобом його знайомий ОСОБА_2 . Рухаючись по вул. Гетьманська у м. Чигирин, Черкаської області, транспортний засіб був зупинений працівниками поліції. Після зупинки працівник Чигиринського ВПД №2 Черкаського РУП ГУ НП в Черкаській області Бурлака О.В. почав перевірку документів у ОСОБА_2 і пред`являти претензії з приводу технічного стану автомобіля. Під час спілкування, працівник поліції Бурлака О.В. безпідставно почав застосовувати до позивача, в порушення вимог ЗУ «Про Національну поліцію», спеціальні засоби - сльозогінний газ, фізичний вплив та застосування спеціальних засобів – кайданок, повалив на землю зі зв`язаними позаду руками. Відбувалося утримування позивача у кайданках і потім було доставлено до медичного закладу у м. Чигирин для проведення медичного освідування на предмет вживання алкоголю, де було засвідчено стан тверезості.
Потім, як зазначено у позовній заяві, позивача було доставлено до приміщення Чигиринського відділу поліції, де складено протокол про адміністративне правопорушення серія ВАВ №516597 за ст. 185 КУпАП. Після цього, позивача та ОСОБА_2 працівники поліції відпустили.
Адміністративний протокол, який був складений працівником поліції Бурлакою О.В., розглядався Чигиринським районним судом Черкаської області і постановою суду від 23.09.2023 було закрито провадження по справі у зв`язку із відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП. При цьому, адміністративний протокол про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП не складався.
Позивач вказує, що з-за вказаних дій працівника поліції Бурлаки О.В. йому завдано моральних страждань, моральної шкоди, яка повинна бути відшкодована ГУ НП в Черкаській області, як установа, яка відповідає за дії своїх посадових осіб. Емоційний стан, безпідставне затягування розслідування викликали у позивача моральні страждання, які полягають у відчутті стурбованості, страху за своє життя, оскільки не притягнення винних осіб до, як зазначено, кримінальної відповідальності, викликає у позивача відчуття незахищеності та безкарності до осіб, які вчинили злочин, погіршенням стану здоров`я, головними болями. Позивач вказує, що він став замкнутим, дратівливим, погіршився сон. Моральні страждання проявляються у відчутті відчаю, сорому, приниженні, неможливості продовжувати активне громадське життя і оцінена моральна шкода у грошовому виразі – 150000грн. 00коп.
Також у позовній заяві зазначено про те, що витрати адвоката складають 15000грн. 00коп.
Посилаючись на ст.ст. 23, 1167, 1176, 1173, 1174 ЦК України, позивач просить суд, - стягнути на свою користь із Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України в рахунок відшкодування моральної шкоди 150000грн. 00коп., яка завдана незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності посадовими особами ГУ НП в Черкаській області за період часу з 12.07.2023 по 16.02.2024 (безпідставним перевищенням повноважень). Крім того, просить судові витрати віднести за рахунок держави.
Відповідачем ГУ НП в Черкаській області подано відзив на позов, який прийнятий судом і, за яким просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що всі обставини події, яка мала місце с 12 на 13.07.2023, зафіксовані на відеозапис. Також було проведено службове розслідування за фактом законності дій поліцейського ОСОБА_3 та поліцейського Єременка І.І. і не встановлено факту порушення ними вимог законодавства стосовно ОСОБА_1 . Крім того, й постановою Чигиринського районного суду Черкаської області від 27.09.2023 не встановлено факту неправомірності рішення, дій чи бездіяльності поліцейського. Також зазначено, що позивач не був засуджений, не притягувався до кримінальної відповідальності і відносно нього не застосовувалися запобіжні заходи та не застосовувалося адмінстягнення у вигляді арешту/виправних робіт. Звернуто увагу, що дії поліцейських при здійсненні затримання позивача були правомірними та законними, а складання протоколу про адміністративне правопорушення та факт закриття справи про адмінправопорушення не є доказом того, що дії та бездіяльність осіб заподіяли особі моральної шкоди. Також зазначено, що позивачем належними, допустимими доказами не доведена моральна шкода та її розмір. Обставини, що викладені позивачем у позовній заяві, не відповідають тим обставинам, які вбачаються з матеріалів справи, відеозаписів та матеріалів службового розслідування. Відповідач вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими та безпідставними. Крім того, заперечує проти задоволення вимог про відшкодування позивачу судових витрат.
Відповідачем Державною казначейською службо. України подано відзив на позов (та додаткові пояснення), який прийнятий судом і, за яким просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 150000грн. 00коп., оскільки відсутні належні та допустимі докази завдання позивачу моральної шкоди. Факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язкового наслідку цивільно-правового характеру і не може бути доказом, що діями та бездіяльністю відповідачів заподіяно позивачу моральної шкоди. Зазначено, що постановою Чигиринського районного суду Черкаської області від 23.09.2023 позивачу фактично відновлені його порушені права і це є достатнім для відшкодування моральної шкоди. Також вважає, що Державна казначейська служба України не є належним відповідачем, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Не визнає факту понесення позивачем судових витрат (витрат на правничу допомогу), а тому просить відмовити у задоволенні позову. 
Позивачем відповідь на відзиви подана не була.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Урсаленко О.М. підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись на доводи позовної заяви.
В судовому засіданні представник відповідача ГУ НП в Черкаській області за довіреністю Колєснік Н.І. просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на доводи відзиву на позов.
В судовому засіданні представник відповідача Державної казначейської служби України за довіреністю Ярош С.В. просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи відзиву на позов.
Заслухавши пояснення учасників справи, їхніх представників, дослідивши матеріали та докази по справі, у тому числі переглянувши відеозаписи, які надані відповідачем, в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав:
встановлено, що 12.07.2023 поліцейським сектору реагування патрульної поліції відділу поліцейської діяльності № 2 ЧРУП ГУНП сержантом поліції Бурлакою О.В. було складено протокол серія ВАВ №516597 відносно ОСОБА_1 , 1960р. народження за те, що як вказано, 12.07.2023 бл. 21-33 за адресою: м. Чигирин, вул. Гетьманська біля кафе-бару «Гетьман» останній не виконував неодноразово законні розпорядження, вживав ненормативну лексику, шарпав працівників поліції, поводив себе зухвало та нахабно, чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП. Протокол складено у присутності двох понятих; речі не вилучалися;   ОСОБА_1 відмовився від підпису; протокол підписаний працівником поліції.
Постановою Чигиринського районного суду Черкаської області від 27.09.2023 (справа №708/855/23) провадження у справі за протоколом серія ВАВ №516597 від 12.07.2023 про притягнення до адміністративної відповідальності   ОСОБА_1 за ст. 185 КУпАП, закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Постанова набрала законної сили 10.10.2023.
Крім того, у постанові суду зазначено, що у складеному протоколі відносно   ОСОБА_1 не конкретизовано суть правопорушення, не зазначено, яким нормативним актом передбачено, що в свою чергу, породжувало законність вимоги поліцейського при виконанні ним службових обов`язків та, якої саме вимоги. Не вказано, яке правопорушення вчинив   ОСОБА_1 , у зв`язку з чим не реагував на вимогу працівника поліції припинити це правопорушення та, в чому конкретно полягала злісна непокора останнього такій вимозі, що є невід`ємною частиною об`єктивної сторони даного адміністративного правопорушення.
Відповідно до протоколу АА №194263 від 12.07.2023, що складений поліцейським сектору реагування патрульної поліції відділу поліцейської діяльності № 2 ЧРУП ГУНП сержантом поліції Бурлакою О.В., - ОСОБА_1 , 1960р. народження 12.07.2023 о 21год. 33хв. затриманий за ст. 261 КУпАП у зв`язку із вчиненням правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП; звільнений 13.07.2023 о 00год. 10хв.
Під час розгляду справи досліджено довідку №36, що видана КНП «Чигиринська багатопрофільна лікарня» Чигиринської міської ради про те, що     ОСОБА_1 доставлений поліцією 12.07.2023 о 23-30, діагноз: забій та садна обох гомілок та колінних суглобів; вказано, яка саме надана медична допомога.
Відповідно до довідки від 27.04.2023 про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи,   ОСОБА_1 , 1960р. народження проживає за фактичним місцем проживання: АДРЕСА_1 ; зареєстрований:     АДРЕСА_2 .
Відповідно до висновку службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни окремими поліцейськими Черкаського РУ ГУ НП в Черкаській області, затвердженого 28.07.2023 начальником Черкаського РУ ГУ НП в Черкаській області Матюшенком В., порушень службової дисципліни з боку поліцейських сектору реагування патрульної поліції відділу поліцейської діяльності № 2 ЧРУП ГУНП сержантів поліції Єременка І.І. та Бурлаки О.В., - не встановлено; застосування поліцейськими Бурлакою О.В, та ОСОБА_4 фізичної сили та спеціальних засобів на підставі ч.1 ст. 44 ЗУ «Про Національну поліцію» та на підставі абз. б, г, п. 1 ч. 3, абз. а п. 3 ч. 3 ст. 45 ЗУ «Про Національну поліцію», - є правомірною.
За даними довідки, наданої слідчим СВ Черкаського РУП ГУ НП в Черкаській області І. Давиденком, вбачається, що СВ Черкаського РУ ГУ НП в Черкаській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12023250310002324, внесеного до ЄРДР 13.07.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України за фактом звернення   ОСОБА_3  – працівника поліції, якому у зв`язку з виконанням ним своїх службових обов`язків було спричинено тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин нижньої третини лівої гомілки, гіперемії.
Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). 
Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК України).
Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України).
Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. 
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України).
Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК України).
Відповідно до ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 ЦК України).
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). 
Частиною 2 статті 23 ЦК України визначено що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та духовних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, з урахуванням інших обставин, які мають суттєве значення (ч. 3 ст. 23 ЦК України). А також: стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих обставинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо (п. 9 постанови Пленуму ВСУ про моральну шкоду).
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (ухвала Верховного Суду від 13.11.2019 в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанова Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова ОП КЦС ВС від 05.12.2022 у справі №214/7462/20).
У пункті 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 по справі № 752/17832/14-ц вказано, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).
Право на відшкодування моральної шкоди, за загальним правилом, виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови). Це: а) наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вина заподіювача шкоди. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (ст. 1167 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ч. 1 ст. 1173 ЦК України).
Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на Державу Україна та/або орган державної влади.
Крім того, як передбачено ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.
Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування.
Верховний Суд у постановах від 20.03.2019 у справі № 918/203/18 та від 28.10.2020 у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.
Відповідно до статті 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; за наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.
У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до такого протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання.
Під час складення протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюють її права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.03.2019 у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права. 
Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.
На патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася. Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення.
Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.
Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд. Тобто, оцінку доказів, зібраних та зафіксованих патрульним поліцейським, та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також за допомогою інших доказів.
За висновками, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у справі №638/3490/18 зазначено, що процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які полягають у фіксації адміністративного правопорушення, можуть бути оцінені на предмет відповідності закону чи іншому нормативному акту судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки оцінка таких дій без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності сукупно з іншими доказами є неможливою.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлює, зокрема, чи відповідає протокол вимогам закону, чи його складено відповідно до статті 256 КУпАП, чи достатньо матеріалів та доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності тощо.
Невідповідність протоколу вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, або складання неповноважною особою може мати наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Отже, відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення його уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення (близький за змістом висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 760/9462/16).
При постановленні цього судового рішення судом враховані висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №335/6977/22.
Таким чином, за результатами розгляду справи, досліджених доказів, суд приходить до висновку про те, що позивачу ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди, внаслідок вчинення неправомірних дій працівниками поліції щодо складання протоколу, а також вчинення інших процесуальних дій, що обмежували права позивача, оскільки, враховуючи положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постановою суду від 27.09.2023 провадження по адміністративній справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 185 КУпАП закрите у зв`язку із відсутністю в діях останнього складу цього адміністративного правопорушення, зокрема і зазначено про те, що протокол про адміністративне правопорушення серія ВАВ №516597 від 12.07.2023 працівником поліції Бурлакою О.В. був складений неналежно (не відповідає вимогам закону), тобто без посилання на те, яким саме нормативним актом передбачено законність вимог поліцейського при виконанні службових обов`язків та, які саме вимоги ОСОБА_1 не виконав, а також в чому полягала злісна непокора останнього такій вимозі. Тобто, постановою суду від 27.09.2023 не було встановлено факту вчинення позивачем ОСОБА_1 протиправного діяння, передбаченого ст. 185 КУпАП. 
Позивач вказує, що йому завдана моральна шкода, яка полягає у стражданнях, приниженні, розчаруванні, стресі, напрузі, погіршенні стану здоров`я, відчутті психологічного дискомфорту, страху за своє життя, неможливість продовжувати активне громадське життя та здійснювати професійну діяльність тощо. 
При цьому, Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (§ 62 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року в справі «Stankov v. Bulgaria, заява №68490/01).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова ОП КЦС ВС від 05.12.2022 у справі №214/7462/20).
Слід зазначити, що конкретний розмір моральної шкоди, завданої, зокрема неправомірними діями органів поліції, у кожному окремому випадку, встановлюється індивідуально з урахуванням обставин справи та на підставі здійсненої судами правової оцінки доказів, наданих учасниками справи на підтвердження своїх вимог та заперечень. Він має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».
Позивач у позовній заяві визначив розмір моральної шкоди у 150000 грн. 00 коп.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , суд враховує практику ЄСПЛ, принципи розумності, виваженості та справедливості, і вважає обґрунтованим розмір 3000 грн. 00 коп.
При цьому, суд враховує характер правопорушення (протягом певного часу працівниками поліції були обмежені права позивача у свободі пересування, зокрема під час проведення ряду дій та складання процесуальних документів, тощо); глибину душевних страждань (наявність негативних наслідків – негативні емоції, які досягли рівня страждань, переживань, відчуття приниження, стурбованості тощо). 
Слід зазначити, що за результатами розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що погіршився стан його здоров`я та про те, що він не міг продовжувати активне громадське життя і займатися професійною діяльністю, про що зазначено у позові. Крім того, наявність медичної довідки № 36 про те, що у ОСОБА_1 12.07.2023 о 23-30 були виявлені тілесні ушкодження, не свідчить про те, що вони виникли внаслідок протиправних дій працівників поліції. Що стосується виписки з амбулаторної карти № 141 КНП «Чигиринська багатопрофільна лікарня» Чигиринської районної ради стосовно ОСОБА_1 , то в ній взагалі відсутні необхідні реквізити – дата її складання, дата огляду особи тощо, а також відсутні підстави вважати, що відомості, що в ній викладені, мають значення для цієї справи. Відповідно, ці медичні довідки, з огляду на норми ст.ст. 76-78 ЦПК України, вважати належними та допустимими доказами, не має підстав. Інші докази стосовно доведеності вказаних позивачем обставин, до суду останнім надані не були.
Також слід зазначити, що позивач не скористався правом та ним не було надано висновок психологічної експертизи, здійсненої на замовлення учасника справи щодо визначення факту моральних страждань, їх глибини, зокрема і розміру моральної шкоди, як і не було подане до суду відповідне клопотання про призначення такої експертизи. 
Суд звертає також увагу, що судово-психологічна експертиза щодо встановлення факту моральних страждань та орієнтовного розміру відшкодування моральної шкоди замовляється у атестованого судового експерта психолога згідно із нормами ст. 106 ЦПК України учасником справи самостійно на етапі як подання позову до суду, так і під час судового засідання. При цьому, позивачем не було надано й розрахунок розміру моральної шкоди, а тому не надання розрахунку призводить до оцінки судом на власне переконання розміру відшкодування моральної шкоди за позивача без врахування експертної думки.
Отже, за таких підстав, суд вважає, що моральна шкода у розмірі 3000грн. 00коп. позивачу повинна бути відшкодована відповідачем Державою в особі Головного управління Національної поліції в Черкаській області, оскільки саме Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зокрема, орган, діями якого завдано шкоду. В іншій частині позову щодо розміру заявленої моральної шкоди, слід відмовити.
Що стосується позовних вимог, пред`явлених до відповідача Держави в особі Державної казначейської служби України (ДКСУ), то в цій частині вимоги не підлягають до задоволення, оскільки ДКСУ не є органом, діями якого завдано шкоду позивачу. Так, відповідачем є Держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.11.2020 у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19) зазначено, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 в справі №910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення, а саме, слід стягнути з Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн. 00коп. В іншій частині позову необхідно відмовити.
Враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору слід компенсувати за рахунок Державного бюджету України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-83, 141, 259, 268, ЦПК України, суд, -
в и р і ш и в :
Позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований: АДРЕСА_2 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн. 00коп.
В іншій частині позову відмовити.
Судові витрати у вигляді судового збору компенсувати за рахунок Державного бюджету України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст судового рішення складений 24.02.2026.

Головуючий суддя	  	С.  М.  Позарецька