ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 679/1181/25
Провадження № 33/820/209/26

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду   Преснякова А.А.
за участю: секретарів судового засідання   Романової А.В., Мельничук К.С.
особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 
захисника Волкова С.В. 
потерпілого ОСОБА_2 
представника потерпілого Козійчука О.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_2 адвоката Козійчука О.І. на постанову судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 09 лютого 2026 року, якою закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 173-2 КУпАП стосовно  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Ладижин Вінницької області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, та

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Постановою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 09 лютого 2026 року провадження у справі щодо ОСОБА_1 закрито за відсутністю складу правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 173-2 КУпАП. 
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №419882 від 12 серпня 2025 року, 09 серпня 2025 року, приблизно о 10 годині 12 хвилин, ОСОБА_1 , перебуваючи за місцем спільного проживання зі своїм колишнім чоловіком – ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_3 , повторно, протягом року, ображала останнього, висловлюючись нецензурною лайкою та погрожуючи фізичною розправою, чим завдала шкоди психологічному здоров`ю потерпілого, скоївши домашнє насильство.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись із рішенням суду, представник потерпілого ОСОБА_2 адвокат Козійчук О.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати постанову Нетішинського міського суду Хмельницької області від 09 лютого 2026 року та ухвалити нову, якою ОСОБА_1 визнати винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 173-2 КУпАП.
Серед підстав для поновлення строк на апеляційне оскарження представник потерпілого зазначає, що потерпілий ОСОБА_2 та його представник не були належним чином повідомленні про дату та час розгляду справи, а про прийняття постанови судом дізнались 11 лютого 2026 року, після того, як представнику в електронному кабінеті електронного суду підсистеми ЄСІСТ надійшло повідомлення про прийняття постанови Нетішинським міським судом Хмельницької області у справі №679/1181/25 від 09 лютого 2026 року.
Потерпілий та його представник не були присутні у вказаному судовому засіданні, оскільки не були повідомлені про дату та час його проведення.
Щодо підстав для скасування оскаржуваної постанови представник потерпілого зазначає, що оскільки погроза фізичної розправи потерпілому ОСОБА_2 здійснювалась в присутності свідка, сина потерпілого - ОСОБА_3 , а справжність та дійсність погроз ОСОБА_1 на адресу потерпілого зафіксовано звукозаписом з мобільного телефону потерпілого, представник потерпілого 08 січня 2026 року через підсистему ССІТС заявив клопотання про долучення до матеріалів справи звукозаписів погроз на адресу потерпілого та виклик в судове засідання в якості свідка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно картки руху заяви, вказаний документ з додатками було доставлено до Суду того ж дня, 08 січня 2026 року.
Однак, всупереч наведеному, Суд не вжив заходів щодо розгляду даної заяви, не надав їй жодної правової оцінки та не обґрунтував мотивів її відхилення, а вирішення питання про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУПАП здійснив без дослідження вказаного звукозапису мобільного телефону потерпілого, а також не здійснив виклик свідка ОСОБА_3 , не навів мотивів відхилення заяви представника потерпілого про виклик свідка, а дослідив лише додані до протоколу серії ВАД №419882 від 12 серпня 2025 року його письмові пояснення, при чому, спотворивши їх дійсний зміст.
Так, встановлюючи відсутність складу адміністративного правопорушення за ч.3 ст.173-2 КУПАП, Суд прийшов до помилкового висновку про те, що письмові пояснення свідка ОСОБА_3 від 12 серпня 2025 року «вказують лише на наявність словесного конфлікту матері - ОСОБА_1 із батьком – ОСОБА_2 з вживанням нецензурної лексики та образ». Тоді як у самому тексті пояснення чітко вказано, що в ході конфлікту ОСОБА_1 окрім образ потерпілого словами нецензурної лайки погрожувала йому ще й фізичною розправою.
Апелянт також зазначає, що в судовому засіданні ОСОБА_1 вказала, що вона «09 серпня 2025 року, приблизно о 10:12 годині, як зазначено у протоколі, будь-яких дій, які б свідчили про вчинення з її боку домашнього насильства стосовно свого колишнього чоловіка - ОСОБА_2 не вчиняла, будь-яких конфліктів - не влаштовувала, образ та слів нецензурної лайки з погрозами фізичною розправою на адресу останнього не висловлювала». Вона нібито залишила квартиру, водночас, розмовляючи по мобільному телефону, скріншоти чого надає в якості доказу.
Однак, у матеріалах справи відсутні скріншоти, на які посилається ОСОБА_1 для спростування події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.3 КУпАП, які враховані Судом. Натомість у матеріалах справи присутні пояснення потерпілого та його сина - свідка події, які підтверджують абсолютно протилежне, а саме, факт словесного конфлікту та погроз фізичною розправою з потерпілим з боку підозрюваної.

У запереченнях на апеляційну скаргу захисник особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвокат Волков С.В. зазначив, що постанова судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 09 лютого 20206 року є законною та обґрунтованою, а апеляційна скарга представника потерпілого безпідставна та необґрунтована, а її доводи є виключно припущеннями апелянта, які не відповідають фактичним обставинам справи.
Щодо твердження апелянта про те, що розгляд справи відбувся 09.02.2026 без повідомлення потерпілого та його представника, то вказані твердження апелянта є безпідставними та неправдивими, оскільки розгляд справи відбувся 06.02.2026 у судовому засіданні, у яке викликались усі учасники справи.
Так, у судовому засіданні 06.02.2026 р. суд першої інстанції заслухав ОСОБА_1 та її захисника, дослідив усі наявні у справі докази, подані як стороною захисту, так і стороною потерпілого та вирішив клопотання подані усіма учасниками справи. В той же час, оскільки розгляд справи припав на кінець робочого дня (п?ятниця) проголошення постанови у даній справі відбулось 09.02.2026, відповідно оскаржувана постанова датована днем її проголошення, тобто 09.02.2026.
Отже, розгляд справи відбувся 06.02.2026 про яке був повідомлений в тому числі ОСОБА_2 та його захисник, які у судове засідання не з?явились, подали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність.
Щодо доводів апелянта про не дослідження судом поданих стороною потерпілого звукозаписів. Так, у судовому засіданні 06.02.2026 р., у якому були присутні ОСОБА_1 та її захисник, судом першої інстанції були дослідженні усі наявні у справі докази, в тому числі і подані потерпілим звукозаписи.
При дослідженні вказаних звукозаписів ОСОБА_1 та її захисник
заперечували щодо належності та допустимості вказаних доказів адже, такі звукозаписи не містять достовірної інформації про день та час їх здійснення, за яких обставин (тобто що цьому передувало) та в чию адресу вони спрямовані, а отже не можливо встановити чи стосуються вони події, яка є предметом розгляду справи. В той же час, суд надає оцінку доказам у нарадчій кімнаті, а відсутність у оскаржуваній постанові посилань на подані потерпілим звукозаписи свідчить про те, що суд першої інстанції не вважав вказані докази належними та допустимими.
Щодо доводів апелянта про не розгляд його клопотання про виклик та допит свідка ОСОБА_3 , то у судовому засіданні 06.02.2026 р., у якому були присутні ОСОБА_1 та її захисник, судом першої інстанції розглядались подані усіма учасниками справи клопотання, в тому числі клопотання потерпілого про виклик та допит свідка ОСОБА_3 . При обговоренні вказаного клопотання ОСОБА_1 заперечувала щодо виклику та допиту вказаного свідка, оскільки ОСОБА_3 перебуває у фінансовій залежності від свого батька - ОСОБА_2 , останній подарував для вказаного свідка гараж в ГБК «Комфорт», який спільно будувався в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та станом на сьогодні є предметом спору між останніми у справі про поділ майна подружжя (справа №679/1132/25). Окрім того, ОСОБА_3 під впливом свого батька ініціював судовий спір із ОСОБА_1 шодо стягнення з неї аліментів на період навчання (справа №679/1687/25, докази наявні у матеріалах справи).
Наведені вище обставини вказують на те, що ОСОБА_3 має упереджене ставлення до ОСОБА_1 та може мати підстави для її обмовляння.
Зважаючи на вказані обставини, суд першої інстанції у судовому засіданні 06.02.2026 вирішив відмовити у задоволенні клопотання про виклик та допит свідка ОСОБА_3 та навів мотиви такої відмови.
Щодо фактичних обставин справи та події, яка ставиться в провину ОСОБА_1 , то 09.08.2025 р. (субота) ОСОБА_1 зранку вела низку телефонних розмов, в тому числі зі своїм кумом - ОСОБА_4 та вони домовились, що сім`ями ( ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зі своєю цивільною дружиною) разом підуть відпочивати біля річки. Зібравшись та одягнувшись ОСОБА_1 вже мала намір виходити із квартири АДРЕСА_3 , коли у коридор вийшов її колишній чоловік та запитав куди вона іде, ОСОБА_1 відповіла, що йде на природу і то взагалі не його справа. Тобто ОСОБА_1 жодним чином не ображала та не принижувала, не висловлювалась нецензурно та не погрожувала своєму колишньому чоловіку ОСОБА_2 , та і не мала можливості це зробити, оскільки паралельно в цей час ОСОБА_1 розмовляла по телефону з ОСОБА_5 та викликала собі таксі. Будь яких очевидців її розмови із ОСОБА_2 не було, оскільки в цей час у вказаній квартирі був лише їх повнолітній син ОСОБА_6 , який спав у своїй кімнати за зачиненими дверима. У час вказаний ОСОБА_7 у протоколі (10:12 год.) ОСОБА_1 узагалі була відсутня у місці спільного проживання за вказаною вище адресою. Тобто доводи ОСОБА_2 є надуманими та пов?язаними із тим, що ОСОБА_2 намагається вплинути на волевиявлення ОСОБА_1 , що стосується їх спорів щодо поділу майна подружжя та аліментних правовідносин.

Позиції учасників судового провадження
Потерпілий ОСОБА_2 та його представник - адвокат Козійчук О.І, у судовому засіданні підтримали доводи поданої апеляційної скарги та просили ухвалити нову постанову, якою ОСОБА_1 визнати винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 173-2 КУпАП та накласти адміністративне стягнення в межах санкції статті. 
ОСОБА_1 та її захисник Волков С.В. заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги, зазначили про відсутність достатньо доказів для доведення вини ОСОБА_1 .
Заслухавши учасників судового провадження, допитавши свідка ОСОБА_8 , прослухавши наданий апелянтом звукозапис, перевіривши матеріали адміністративної справи, доводи апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Щодо поновлення пропущеного строку апеляційного оскарження

Відповідно до вимог частини 2 статті 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу, протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що право на судовий захист не повинно бути ілюзорним, а особа має мати реальну можливість оскаржити судове рішення.
Так, у пункті 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 4 грудня 1995 року ЄСПЛ зазначив, що для того, що б доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Відповідно до приписів ст.285 КУпАП постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено. Копія постанови вручається під розписку. У разі якщо копія постанови висилається, про це робиться відповідна відмітка у справі.
Зі змісту статті 289 КУпАП вбачається, що скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
23 лютого 2026 року представник потерпілого ОСОБА_2 адвокат Козійчук О.І. звернувся до суду з апеляційною скаргою на постанову судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 09 лютого 2026 року, очевидно пропустивши встановлений законодавством строк апеляційного оскарження, при цьому просить його поновити. Поважність причин такого пропуску обґрунтовує тим, що потерпілий ОСОБА_9 та його представник не були належним чином повідомлені судом про час і місце розгляду справи, у судовому засіданні участі не брали та копію оскаржуваної постанови представник потерпілого отримав 11 лютого 2026 року в електронному кабінеті електронного суду підсистеми ЄСІТС.
З матеріалів справи вбачається, що потерпілий ОСОБА_2 та його представник адвокат Козійчук О.І. в судовому засіданні 09 лютого 2026 року присутні не були, матеріали справи не містять підтвердження про їх повідомлення про дату та час розгляду справи, а саме про призначене судове засідання 09 лютого 2026 року.
Апеляційний суд звертає увагу, що за відсутності журналу судового засідання неможливо перевірити заперечення сторони захисту про те, що розгляд справи відбувся саме 06.02.2026, про яке був повідомлений в тому числі ОСОБА_2 та його захисник, які у судове засідання не з`явились, подали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, тоді як суд розглянув справу та видалився до нарадчої кімнати, проголосивши рішення 09.02.2026.
При цьому, в матеріалах справи наявна довідка про доставку електронного документу, а саме «Постанова від 09.02.26 по справі №679/1181/25», яке було доставлено одержувачу ОСОБА_10 в його електронний кабінет 11.02.2026 року (а/с 65).
Апеляційний суд визнає наведені вище обставини поважними причинами пропуску строку апеляційного оскарження та, враховуючи, що судовий розгляд було проведено у відсутності потерпілого ОСОБА_2 та його представника Козійчука О.І., без належного їх повідомлення, з метою ефективного та належного забезпечення права особина доступ до правосуддя, необхідно поновити апелянту строк апеляційного оскарження постанови судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 09 лютого 2026 року.

Щодо оскарження постанови по суті

Відповідно до статті 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.
Відповідно до статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Разом з тим, на суд покладається обов`язок відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, здійснювати неупереджений розгляд та ухвалювати обґрунтовані рішення, сприяти максимальному забезпеченню процесуальних прав учасників судового провадження.
Стаття 245 КУпАП передбачає, що завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є вчинення нею протиправної, винної дії чи бездіяльності (адміністративного правопорушення), яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. При цьому, в силу приписів 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Судом встановлено, що стосовно ОСОБА_1 складений протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД № 419882 від 12.08.2025, відповідно до якого 09 серпня 2025 року, приблизно о 10 годині 12 хвилин, ОСОБА_1 , перебуваючи за місцем спільного зі своїм колишнім чоловіком – потерпілим ОСОБА_2 місцем проживання – у квартирі АДРЕСА_3 , повторно, протягом року, ображала останнього, висловлюючись нецензурною лайкою та погрожуючи фізичною розправою, чим завдала шкоди психологічному здоров`ю потерпілого, скоївши домашнє насильство.
На підтвердження винуватості ОСОБА_1 зібрані й додані до протоколу та надані суду наступні документи, які були досліджені у судовому засіданні:
– рапорт інспектора-чергового СРПП ВнП №2 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області Остапчука О.О. від 09 серпня 2025 року (а/с 4), зі змісту якого вбачається, що 09 серпня 2025 року, о 12:41 годин, до Відділу поліцейської діяльності №1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області звернувся заявник ОСОБА_2 , повідомивши, що колишня дружина останнього – ОСОБА_1 , на ґрунті неприязних відносин, ображала заявника та висловлювала на адресу останнього слова нецензурної лайки,
– протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 09 серпня 2025 року (а/с 5), зі змісту якого вбачається, що 09 серпня 2025 року до ВнП №2 звернувся потерпілий ОСОБА_2 , повідомивши, що 09 серпня 2025 року, приблизно о 10 годині 13 хвилин, колишня дружина останнього – ОСОБА_1 , на ґрунті неприязних відносин, почала погрожувати фізичною розправою із залученням третіх осіб, а також, ображала нецензурною лайкою, принижуючи честь та гідність заявника,
– письмові пояснення потерпілого ОСОБА_2 від 09 серпня 2025 року (а/с 6), зі змісту яких вбачається, що 09 серпня 2025 року, приблизно о 10 годині 13 хвилин, перебуваючи за місцем спільного зі своєю колишньою дружиною – ОСОБА_1 місцем мешкання – у квартирі АДРЕСА_3 , остання, на ґрунті неприязних відносин, почала словесно погрожувати фізичною розправою за участі інших осіб, а також, ображала його словами нецензурної лайки, принижуючи честь та гідність, що носить систематичний характер, відбуваючись майже щодня, на протязі 3 років, та, відповідно, погіршує емоційне та фізичне здоров`я,
– письмові пояснення свідка ОСОБА_3 від 12 серпня 2025 року (а/с 7), зі змісту яких вбачається, що 09 серпня 2025 року, приблизно о 10 годині 10 хвилин, перебуваючи у своїй кімнаті за місцем свого мешкання, по АДРЕСА_1 , чув, як його мати – ОСОБА_1 розпочала словесний конфлікт із батьком – ОСОБА_2 , під час якого ображала того словами нецензурної лайки та погрожувати фізичною розправою,
– таблицю «Форма оцінки ризиків вчинення домашнього насильства», складена у відповідності до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та Порядку проведення оцінки ризиків вчинення домашнього насильства (розділ ІІ пункт І) від 12 серпня 2025 року (а/с 8-9), зі змісту якої вбачається, що 12 серпня 2025 року співробітником ВП Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області, у зв`язку з виявленням вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП, у родині кривдника ( ОСОБА_1 ) та постраждалої особи ( ОСОБА_2 ) проведено оцінювання ризиків, внаслідок якого визначено – низький рівень небезпеки, водночас, незважаючи на що, стосовно кривдника – ОСОБА_1 винесено терміновий заборонний припис серії АА №386542 від 12 серпня 2025 року,
– терміновий заборонний припис серії АА №386542 від 12 серпня 2025 року (а.с.10), зі змісту якого вбачається, що 12 серпня 2025 року співробітником ВП Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області, у зв`язку з вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП, та проведенням оцінювання ризиків у родині кривдника та постраждалої особи, з визначенням – низького рівня небезпеки, стосовно кривдника – ОСОБА_1 винесено терміновий заборонний припис з відповідним обмеженням в частині – заборони в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, строком на 10 діб, з 18:30 години 12 серпня 2025 року до 18:30 годин 21 серпня 2025 року,
– постанову Нетішинського міського суду Хмельницької області від 25 липня 2025 року (а/с 11-12), зі змісту якої вбачається, що 25 липня 2025 року ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст.173-2 ч.1, ст.173-2 ч.2 КУпАП, та піддано адміністративному стягненню, на підставі ст.36 ч.2 КУпАП, – у виді штрафу у розмірі 30 (тридцяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що відповідає сумі у розмірі 510 (п`ятсот десять) гривень.
Постановою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 09 лютого 2026 року провадження у справі щодо ОСОБА_1 закрито за відсутністю складу правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 173-2КУпАП. 
Обґрунтовуючи свій висновок про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.173-2 КУпАП, суддя суду першої інстанції зазначив, що під час розгляду справи не здобуто належних та допустимих доказів, які б достеменно б свідчили про те, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, – ОСОБА_1 за визначених у протоколі обставин, скоїла домашнє насильство, і, відповідно, враховуючи, що ВнП №2 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області не надано достатньо доказів, які б свідчили про умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру, внаслідок чого була завдана шкода психічному здоров`ю потерпілого ОСОБА_2 , і в чому саме означена шкода проявилась, як цього вимагає об`єктивна сторона інкримінованого адміністративного проступку, і, відповідно, як наслідок, які б встановлювали в діях причетної особи наявність адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП, в тому числі, і винність у його вчиненні, так як, вчинення домашнього насильства, внаслідок якого не була заподіяна шкода, не утворює означеного складу адміністративного правопорушення.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, враховуючи наступне.
Відповідно до ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
В силу ст.283 КУпАП, формулювання суті правопорушення повинно бути чітким і конкретним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення його, мотивів і форми вини, а висновки суду щодо оцінки доказів мають вказуватись у вигляді точних і категоричних суджень, які виключали б сумніви з приводу достовірності доказів на обґрунтування висновку про винуватість особи.
Диспозицією ч.3 ст.173-2 КУпАП передбачено відповідальність за вчинення повторно протягом року порушення, передбаченого частинами першою або другою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню.
Відповідно до ч.1 цієї статті особу може бути притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Відтак, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, у відповідності до положень статті 252 КУпАП, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, правильно та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статтею 173-2 КУпАП.
Згідно з вимогами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляд справи Конвенцію про захист прав і основоположних свобод і протоколів до неї, та практику Європейського суду з прав людини і Європейської комісії з прав людини, як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом, зазначене викладено в пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України».
У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.
Статтею 62 Конституції України закріплений принцип презумпції невинуватості, який передбачає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість, а також, що всі сумніви стосовно доведеності вини особи, мають тлумачитись на її користь.
Оцінка доказів, відповідно до статті 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення та ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.
При цьому протокол про адміністративне правопорушення сам по собі, за відсутності будь-яких інших доказів не є безумовним та беззаперечним доказом вини особи, оскільки не є імперативним фактом доведеності вини, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».
Протокол про адміністративне правопорушення є лише фіксацією порушення, яке виявлено працівником поліції, та, відповідно до статті 251 КУпАП, є одним із джерел доказів та підставою для подальшого провадження у справі, але не є остаточним і достатнім доказом для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 173-2 КУпАП.
Диспозиція статті 173-2 КУпАП розкриває зміст «домашнього насильства», норма цієї статтіє бланкетною, а тому для того, щоб повністю розкрити суть адміністративного правопорушення у протоколі повинно бути зазначено, які конкретно дії вчинила особа, який спосіб насильства прослідковується у діях порушника, якщо дій кілька, то зазначена кожна дія і, вид насильства, наслідки цих дій по відношенню до особи, щодо якої вони були спричинені.
Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства визначаються Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» за № 2229-VIII.
Стаття 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначає, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство в сім`ї - насильство, пов`язане з дією одного члена сім`ї на психіку іншого члена сім`ї шляхом словесних образ або погроз, переслідування, залякування, якими навмисно спричиняється емоційна невпевненість, нездатність захистити себе та може завдаватися або завдається шкода психічному здоров`ю.
Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (п.14 ч.1 ст.1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству").
Таким чином, під домашнє насильство, зокрема психологічного характеру, яке утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КУпАП, підпадають такі діяння, якими цілеспрямовано та навмисно спричиняється емоційна невпевненість, страх або іншим чином завдається шкода психічному здоров`ю іншого члена сім`ї.
Законодавець визнав адміністративним правопорушенням не будь-яке домашнє насильство, а лише те, яке потягло за собою завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Водночас, домашнє насильство характеризується такими ознаками: умисність (з наміром досягнення бажаного результату); спричинення шкоди; порушення прав і свобод людини; значна перевага сил (фізичних, психологічних, пов`язаних із вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство.
Для наявності складу адміністративного правопорушення щодо вчинення домашнього насильства є обов`язковим одночасне існування вищевказаних ознак, у разі відсутності хоча б однієї із ознак дії особи не можна розцінювати як насильство.
Юридичний склад адміністративного правопорушення - це передбачений нормами права комплекс ознак (елементів), за наявності яких певне протиправне діяння можна кваліфікувати як адміністративний проступок.
Такий комплекс ознак передбачає чотири елементи: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт і суб`єктивна сторона.
Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.
Об`єктивна сторона правопорушення полягає в умисному вчиненні будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.
Відтак, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч.3 ст.173-2 КУпАП, має місце тоді, коли будь-які діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру тягнуть за собою настання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого та які були вчиненні повторно протягом року особою, яку вже було піддано адміністративному стягненню.
Системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.
В той час, як під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.
Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту.
В апеляційній скарзі представник потерпілого звертає увагу на той факт, що у поясненнях потерпілого ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_3 чітко вказано, що в ході конфлікту ОСОБА_1 окрім образ потерпілого словами нецензурної лайки погрожувала йому ще й фізичною розправою.
В цій частині апеляційний суд бере до уваги Форму оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, згідно якої потерпілий ОСОБА_2 вказав, що кривдник не погрожував застосувати або застосовував зброю або інші предмети, які можуть спричинити шкоду життю або здоров`ю постраждалої особи або дітям, кривдник не погрожував вбити постраждалу особу або дітей, а також поведінка кривдника не вплинула на безпеку постраждалої особи. Поліцейським уповноваженого підрозділу поліції, який провів оцінку ризиків, визначено рівень небезпеки як низький (а/с 8-9)
На думку апеляційного суду суперечка (конфлікт), про який йдеться у протоколі про адміністративне правопорушення від 12 серпня 2025 року серії ВАД №419882 не охоплюється диспозицією частини 3 статті 173-2 КУпАП, не є об`єктивною стороною вказаного правопорушення, за що особа може бути притягнутою до адміністративної відповідальності.
Саме по собі вживання нецензурної лайки не утворює складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 173-2 КУпАП, оскільки, ці дії обов`язково мають потягнути за собою наслідки, а саме: завдання шкоди, у даному випадку, психічному здоров`ю потерпілої особи.
В ході апеляційного розгляду за клопотанням представника потерпілого було допитано свідка ОСОБА_8 , який є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який суду показав, що у нього нормальні стосунки з батьками, 09.08.2025 він був у себе у кімнаті за зачиненими дверима, було тихо, потім почув, як мати сказала батькові, що вона його жаліла, а далі жаліти не буде, далі знову було тихо, більше він нічого не чув.
Щодо звукозаписів, на які посилається потерпіла сторона, як доказ вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 щодо потерпілого ОСОБА_2 , то апеляційним судом також під час апеляційного розгляду було прослухано цей запис, однак з нього не можливо встановити дату та час здійснення такого звукозапису, за яких обставин (тобто що цьому передувало) та в чию адресу ці слова спрямовані, а отже не можливо встановити чи стосуються вони події, яка є предметом розгляду справи, а тому зробити висновок про те, що такий звукозапис відноситься до подій, зафіксованих у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД №419882 від 12 серпня 2025 року щодо ОСОБА_1 неможливо.
Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_1 заперечила щодо того, що даний звукозапис було здійснено у серпні 2025 року.
Наданими звукозаписами підтверджується наявність між колишнім подружжям побутового конфлікту, однак вони не свідчать про вчинення ОСОБА_1 по відношенню до потерпілого ОСОБА_2 домашнього насильства. 
Твердження в апеляційній скарзі про відсутність у матеріалах справи скріншотів, на які посилається ОСОБА_1 , не впливає на висновки судді про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 173-2 КУпАП.
Також апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають трьох дітей, 27 травня 2025 року шлюб розірвано за позовом ОСОБА_1 від січня 2025 року, на теперішній час між колишнім подружжям склалися неприязні відносини, в суді розглядається позов про розділ майна, жодних доказів вчинення домашнього насильства між подружжям за час шлюбу суду не надано, як і зловживання ОСОБА_1 алкоголем, тобто вказані конфліктні ситуації стали виникати після розірвання шлюбу через неприязні стосунки та з урахуванням встановленого ході судового розгляду як в суді першої, так і апеляційної інстанцій, їх не можна вважати домашнім насильством.
Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що сам по собі факт певної конфліктної ситуації у родині, навіть за умови існування та тривалості останньої, ще не свідчить про наявність у діях причетної до конфлікту особи складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП, а перелік визначених у протоколі дій не підтверджує вчинення їх саме особою, щодо якої складено протокол, в даному випадку ОСОБА_1 , що має бути доведено сукупністю належних та допустимих доказів поза розумним сумнівом, у відповідності до вимог діючого законодавства, і доказів протилежного до суду не надано.
Крім того, об`єктивна сторона правопорушення, полягає в умисному вчиненні будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.
При цьому, потерпілим ОСОБА_2 або його представником, на підтвердження наслідків правопорушення у вигляді заподіяння шкоди фізичному або психічному здоров`ю, що є обов`язковою ознакою складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, як суду першої інстанції так і апеляційному суду надано не було.
Відповідно до п.39 постанови Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 463/1352/16-а у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Із врахуванням положень і тлумачень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики ЄСПЛ, суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.
Відповідно до вимог діючого адміністративного законодавства, а саме ст.ст. 9, 33, 245, 252 КпАП України, особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.
Стандарт доведення вини поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що правопорушення було вчинено і особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, є винною у вчиненні адміністративного правопорушення.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Враховуючи, що фактично об`єктивна сторона правопорушення в протоколі не розкрита, сам по собі факт конфліктної ситуації, автоматично не утворює складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 173-2 КУпАП, позаяк, ці дії неминуче мають потягнути за собою наслідки, а саме: завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Отже, в апеляційній скарзі не наведено належних та достатніх підстав для спростування висновків суду першої інстанції.
Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
За наслідками апеляційного розгляду, апеляційний суд приходить до висновку, що постанова судді суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування за апеляційними вимогами представника потерпілого ОСОБА_2 адвоката Козійчука О.І. не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись статтями 285, 289, 294 КУпАП,

ПОСТАНОВИЛА:

Поновити представнику потерпілого ОСОБА_2 адвокату Козійчуку О.І. строк апеляційного оскарження постанови судді Нетішинсього міського суду Хмельницької області від 09 лютого 2026 року.

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_2 адвоката Козійчука О.І. залишити без задоволення.

Постанову судді Нетішинсього міського суду Хмельницької області від 09 лютого 2026 року про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 173-2 КУпАП стосовно  ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя