ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/353/26 Справа № 196/66/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бабічева Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2026 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:    головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М., 
за участю секретаря – Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором 
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс"
на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2025 року,- 

В С Т А Н О В И В: 

20 січня 2025 року ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" через підсистему «Електронний суд» звернулося до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 22 липня 2021 року за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в особистому кабінеті на сайті Товариства з обмеженою відповідальною «Мілоан» https://miloan.ua/, ОСОБА_1 було подано заявку на отримання кредиту №5139831. Дана заява знаходиться у власному кабінеті відповідачки на сайті https://miloan.ua/. Законодавством України передбачено оформлення кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання договору в паперовій формі власноручним підписом. Оскільки ТОВ «Мілоан» було направлено відповідачці електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при веденні якого відповідачка підтверджує прийняття умов кредитного договору № 5139831 від 22.07.2021 р., який також знаходиться у власному кабінеті відповідачки на сайті https://miloan.ua/. Таким чином, відповідачка уклала договір з ТОВ «Мілоан» та на підставі платіжного доручення відповідачці були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 20 000,00 грн. Проте, відповідачкою не виконані належним чином кредитні зобов`язання, що є грубим порушенням чинного законодавства України в частині виконання договірних відносин - ст.526 та ст.527 ЦК України. 11 листопада 2021 року згідно з умовами договору відступлення прав вимоги № 12 Т, ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за кредитним договором № 5139831 від 22.07.2021 р. на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС, а відповідно ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло права вимоги до відповідачки. Згідно договору відступлення права вимоги сума боргу перед новим кредитором (ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС») є обґрунтованою та документально підтвердженою та становить 89 500.00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту становить 20 000,00 грн; заборгованість за відсотками становить 67 500,00 грн.; заборгованість за комісійними винагородами становить 2000,00 грн. Позивачем на адресу відповідачки направлено повідомлення про відступлення права вимоги від ТОВ "МІЛОАН" до ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС", зазначивши інформацію про порядок погашення заборгованості по Кредитному договору № 5139831 від 22.07.2021 р. Однак, позичальник не виконала свого обов`язку по поверненню кредиту в строки, передбачені кредитним договором. На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором в розмірі 89 500.00 грн., судовий збір у сумі 2 422,40 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000.00 грн. (том 1 а.с.2-15).

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІДЖИ ФІНАНС" заборгованість за договором про споживчий кредит №5139831 від 22 липня 2021 року у розмірі 29 500,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 20 000,00 грн., заборгованість за відсотками - 7 500,00 грн., заборгованість за комісією – 2 000,00 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 798.42 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000.00 грн., а всього 32 298.42 грн.(тридцять дві тисячі двісті дев`яносто вісім грн. 42 коп.).
В іншій частині позову - відмовлено (том 1 а.с.250-255).

В апеляційній скарзі ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили рішення суду в частині залишених без задоволення вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи та не з`ясував всі обставини справи. Вказує, що умовами кредитного договору сторони передбачили порядок продовження строку кредитування та умовами і строк нарахування процентів за користування кредитом. Наголошує, що в даному випадку строк кредитування пролонговувався та максимально міг бути продовженим на 60 днів (до 20 жовтня 2021 року), а тому проценти за користування кредитом слід нараховувати на 90 днів, що включає в себе 30 днів строку початкового кредитування на пільгових умовах та 60 днів продовження строку кредитування на стандартних (базових) умовах (том 2 а.с. 1-6).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині залишених без задоволення вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. 
В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється. 

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного. 

Судом 1 інстанції було встановлено, що 22 липня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит № 5139831 /далі – Договір/, згідно якого ТОВ «Мілоан» надало відповідачці кредит у сумі 20 000,00 грн. шляхом переказу на картковий рахунок, строком на 30 днів з 22.07.2021 р. (строк кредитування) зі сплатою відсотків, а відповідачка зобов`язалась повернути отримані кошти у встановлений в Кредитному договорі строк (до 21 серпня 2021 року), та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.
Пунктами 1.5.1.-1.7. Договору передбачено, що комісія за надання кредиту - 2 000.00 грн. нараховується за ставкою 10,00 відсотків від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом складають 7 500,00 грн, які нараховуються за ставкою 10.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Тип процентної ставки за цим Договором: фіксована. Пунктом 6.1. Договору передбачено, що він укладається в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби (том 1 а.с. 16-24).
Між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 погоджено Графік платежів за договором про споживчий кредит № 5139831 від 22.07.2021 р. (а.с.25) та Паспорт споживчого кредиту №5139831 (том 1 а.с.26-27).
ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за Договором виконало у повному обсязі, перерахувавши 22 липня 2021 року ОСОБА_1 на її картковий рахунок грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн, що підтверджується копією платіжного доручення № 51864739, банк платника – Приватбанк, отримувач – ОСОБА_1 , призначення платежу: кошти згідно договору 5139831 (том 1 а.с.29).
Згідно відповіді АТ КБ «Приватбанк» від 07.03.2025 р. № 20.1.0.0/7, на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано картку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ). Випискою по рахунку № НОМЕР_1 підтверджено, що 22.07.2021 р. зараховано на картку відповідачки суму у розмірі 20 000.00 грн. (том 1 а.с.218-220).
11 листопада 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі Фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі Клієнт) укладено Договір факторингу № 12Т, відповідно до умов якого Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідному Реєстрі прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором (том 1 а.с.56-64).
Відповідно до п.6.1 умов Договору кредитор передає (відступає) новому кредитору права вимоги до боржників, які виникли у кредитора внаслідок укладення з боржниками кредитних договорів та надання кредитором боржникам кредитних коштів, та які входять до портфелю заборгованості.
Згідно п. 6.2.3 права вимоги переходять до нового кредитора з моменту підписання сторонами цього договору, після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості.
Згідно Акту приймання-передачі Реєстру боржників від 11 листопада 2021 року до Договору відступлення прав вимог № 12Т від 11 листопада 2021 року, Кредитор передав, а Новий Кредитор прийняв Реєстр боржників від 11 листопада 2021 року, складений за формою згідно із Додатком №1 до Договору (том 1 а.с.71).
Відповідно до витягу з Додатку № 1 до Договору факторингу № 12Т від 11 листопада 2021 року, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором №5139831 від 22.07.2021 р. на суму 89 500.00 грн, з яких: 20 000,00 грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 67 500,00 грн - сума заборгованості за відсотками; 2000,00 грн - сума заборгованості за комісійними винагородами (том 1 а.с.82).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт отримання відповідачем кредитних коштів та невиконання належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку із чим стягненню підлягає сума у розмірі 29 500,00 грн., яка складається із: 20 000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 7 500,00 грн. - заборгованість за процентами ( в межах дії договору) та 2 000,00 грн. - заборгованість за комісією.

Рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині залишених без задоволення вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, 

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній позивачем частині з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до приведеного розрахунку заборгованості за кредитним договором, позичальник свої зобов`язання за кредитним договором у погоджені сторонами строки не виконав, суму кредиту та проценти за користування ним не сплатив.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктами 1.3. та 1.4. договору про споживчий кредит №5139831від 22 липня 2021 року визначено, що кредит надається строком на 30 днів, термін повернення якого 21 серпня 2021 року; при цьому пунктом 2.3. договору визначено умови пролонгації строку кредитування.
Однак, належних доказів того, що ОСОБА_1 як позичальник вчинила певні дії, які б об`єктивно свідчили б про її добру волю і бажання здійснити пролонгацію кредиту, зокрема сплатив відповідну комісію, як це передбачено умовами п. 2.2.1. договору, позивачем суду не надано.

Крім цього структура самого договору про споживчий кредит достатньо свідчить, що строк кредитування визначається предметом договору (розділ 1) і становить 30 днів, а подальші умови, що визначені у розділі 2 договору, передбачають лише умови виконання самого предмета договору, тобто розділу 1 договору, який і включає у себе строк кредитування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року по справі № 910/4518/16 зазначила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника.

Таким чином, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки нарахування позичальнику процентів після 21 серпня 2021 року у відповідності до положень п. 2.3.1.2. договору, не знаходить свого належного юридичного обґрунтування і по своїй суті є реалізацією положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка захищає інтереси кредитодавця в разі прострочення позичальником грошового зобов`язання, а отже, не має обґрунтованих підстав вважати, що після спливу визначеного у п. 1.4. договору строку кредитування відбулася пролонгація кредиту.

Аргументи апеляційної скарги про те, що за умовами кредитного договору сторони передбачили порядок продовження строку кредитування, а також погодили умови і строк нарахування процентів за користування кредитом, є безпідставними, оскільки право ТОВ «Мілоан» нараховувати передбачені указаним договором проценти за користування кредитом припинилося 21 серпня 2021 року, у зв`язку із чим з цієї дати права та інтереси кредитодавця забезпечувалися положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив дійсні обставини справи та дійшов невірного висновку про часткове задоволення позову, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані скаржником до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В: 

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс" - залишити без задоволення.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2025 року, в оскарженій частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку

Повний текст постанови складено 19 березня 2026 року.

Судді: