Справа № 127/20821/23
Провадження № 22-ц/801/631/2026
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України

24 березня 2026 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,
суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,
з участю секретаря судового засідання Кахно О.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційну скаргу представника позивача – адвоката Путіліна Євгена Вікторовича
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2025 року, постановлене під головуванням судді Ан О.В., 
у справі №127/20821/23
за позовом ОСОБА_1 (позивач) 
до Державної інспекції архітектури та містобудування України, Департаменту архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради, ОСОБА_2 (співвідповідачі) 
про визнання незаконним та скасування реєстрації про готовність об`єкта до експлуатації,
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2023 року ОСОБА_3 звернулася в міський суд із позовом до Державної інспекції архітектури та містобудування України, Департаменту архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконною та скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником 13/20 часток будинковолодіння, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Іншим співвласником цього житлового будинку, а саме 7/20 його часток є відповідач ОСОБА_2 .
Земельна ділянка була закріплена за їх домоволодінням на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 07.08.1954 року, її площа становила 2 406 кв. м.
Разом з тим, їй стало відомо, що згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації було прийнято в експлуатацію самочинно збудовані ОСОБА_2 прибудови «А3», «А4», «А5» до житлового будинку «А», причому прибудова «А5» здійснена впритул до вікна її кімнати, що перешкоджає проходженню світла до її житла. 
Вважає, що декларація про готовність об`єкта до експлуатації, якою прийнято самочинно побудовані прибудови «А3», «А4», «А5» до житлового будинку «А», є незаконною, та виданою із порушеннями. При цьому відповідач ОСОБА_2 не надав обов`язкових документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, на якій розташовані прибудови, що є порушенням встановлених вимог. 
Прибудова «А5» взагалі збудована у 2013 році, а тому на неї не може поширюватися «Порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж». При проведенні експертизи у 2013 році вказана прибудова взагалі була відсутня. Співвласники земельної ділянки заяву про прийняття в експлуатацію не підписували. Вказані прибудови впритул розміщені біля будинку позивачки.
За вказаних обставин просила визнати незаконною та скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта «прибудови А3», «А4», «А5» до житлового будинку «А» по АДРЕСА_2 до експлуатації від 20.09.2013 р. № 182132630546 зареєстровану інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області. 
Рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із судовим рішенням, представник позивача - адвокат Путілін Є.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість судового рішення та неповне встановлення судом усіх обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом було порушено вимоги ст. 103, 113 ЦПК України в частині необґрунтованої відмови у задоволенні клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, оскільки для з`ясування обставин, що мають значення для справи необхідно було б встановити, чи порушуються норми інсоляції, державні будівельні та санітарні норми, в тому числі, щодо можливості обслуговування своєї частини будинковолодіння ОСОБА_3 внаслідок проведення відповідачем самочинного будівництва прибудов до житлового будинку. 
Крім того, вважає, що в частині реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації якою прийнято самочинно побудовані прибудови «А3», «А4», «А5» до житлового будинку «А» мало би бути відмовлено, оскільки документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розміщено об`єкт інспекції (прибудови), - відсутній.
Звертає увагу суду на те, що рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції мотивував з двох підстав: відсутність доказів самочинності будівництва та сплив строку позовної давності. Проте суд не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені в постанові від 14.06.2023 (справа №755/13805/16), за якими суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник Департаменту архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради Вініцька Б.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне і обґрунтоване.
Відзив на апеляційну скаргу відповідач Карпина П.П. не подав, а натомість у письмових поясненнях, що надійшли від представника відповідача ОСОБА_4 , адвокат Медончак М.М. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення. 
Відзив, що надійшов від представника відповідача Державної інспекції архітектури та містобудування України Глембовської О.В., до розгляду не приймається, оскільки поданий поза межами строку його подання. 
Так, ухвалу про відкриття апеляційного провадження, у якій роз`яснено право подання відзиву протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали, отримано Державною інспекцією архітектури та містобудування України ще 29 січня 2026 року, тоді як відзив подано лише 02 березня 2026 року.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 16 лютого 2026 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду. 
В судовому засіданні представник позивача адвокат Путілін Є.В. вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити. 
Представник відповідача Департаменту архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради, відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Медончак М.М. проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили залишити судове рішення без змін.
Представник Державної інспекції архітектури та містобудування України, повідомлений в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду апеляційної інстанції не з`явився, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи. 
Встановлені судом першої інстанції обставини
Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.09.2018 року затверджено мирову угоду у цивільній справі № 127/1397/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , за участі 3-ї особи без самостійних вимог на предмет спору Вінницької міської ради про встановлення порядку користування житловим будинком та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ спадкового майна шляхом припинення права власності та виплату компенсації, про зменшення частки у праві власності, згідно якої визнано право власності на 13/20 часток будинку розташованого по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 . 
Право власності на 13/20 частин будинку АДРЕСА_2 06.12.2018 року зареєстровано з ОСОБА_3 .
Згідно відомостей про державну реєстрацію права КП «ВМБТІ» від 04.10.2012 року ОСОБА_2 є власником 7/20 частин будинку АДРЕСА_3 . Рішенням Вінницької міської ради від 07.08.1954 року затверджено представлений матеріал ВМБТІ по обміру земель будівельного кварталу № 142.
Згідно листа Виконавчого комітету ВМР за інформацією департаменту земельних ресурсів міської ради відомості про прийняття ВМР рішення про передачу у власність (оренду) земельної ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд відсутні.
10.11.2022 року Департамент архітектури і будівельного контролю ВМР повідомив ОСОБА_3 про те, що під час перевірки її звернення було надано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ВН18232630546 від 20.09.2013 року, в якій зазначено прийняття в експлуатацію прибудови літ. «А3», «А4», «А5» до житлового будинку літ. «А».
Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації ВН №18232630546 від 20.09.2013 року прибудови «А3», «А4», «А5» до житлового будинку літ. «А» будинку АДРЕСА_2 початі будівництвом в 2000 році, закінчені будівництвом в 2009 році, інформацію про технічний паспорт об`єкт надано КП «Вінницьке МБТІ» 08.01.2013 року, інформацію про проведення технічного обстеження ПП «Практик БУД» 10.09.2013 року.
Згідно технічного паспорту будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_2 є власником 7/20 частин будинку, ОСОБА_3 - 13/30 з експлікацією.
Згідно висновку № 1358 судової будівельно- технічної експертизи від 17.06.2013 року надано варіанти поділу житлового будинку АДРЕСА_2 зі схемами.
Згідно звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта садибного індивідуального будинку «А» з прибудовами «А1», «а2» квартири АДРЕСА_4 на 2013 рік - будівлі перебувають у незадовільному стані потребують реконструкції.
Згідно матеріалів цивільної справи №127/6803/20 встановлено, що триває розгляд спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками будинку.
Згідно матеріалів цивільної справи № 127/1397/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , за участі 3-ї особи без самостійних вимог на предмет спору Вінницької міської ради про встановлення порядку користування житловим будинком та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ спадкового майна шляхом припинення права власності та виплату компенсації, про зменшення частки у праві власності ОСОБА_2 залучався до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог що до предмета спору. В матеріалах справи наявні документи, схеми, плани про добудову літ. А3», «А4», «А5» до житлового будинку літ. «А».
Позиція апеляційного суд у
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам не повністю. 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що стороною позивача не надано доказів наявності підстав, передбачених ч. 2 ст. 39-1 ЗУ «Про містобудівну діяльність» для скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а тому в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. 
При цьому суд застосував також положення статей 256, 257, 261 та ч. 4 ст. 267 ЦК України щодо наслідків закінчення строку позовної давносі, а тому прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.
Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції виходячи з такого. 
Щодо застосування судом першої інстанції строку позовної давності слід зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Медончак М.М. та представником ДАБК Вінницької міської ради Вініцькою Б.А. у відзивах на позов заявлено про застосування судом строків позовної давності (т. 1 а.с. 76-79, т. 3 а.с. 34-37).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 70, 72, 138, 140), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71)).
Отже сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. 
Суд, встановивши, що позовні вимоги необґрунтовані, не може одночасно посилатися як на підставу для відмови в позові на закінчення строку позовної давності. 
У справі, яка переглядалася, суд першої інстанції, дійшов висновку про необґрунтованості позовних вимог, а отже пропуск строку позовної давності не міг слугувати додатковою підставою для відмови у позовних вимогах.
Поза увагою суду першої інстанції залишилися норми цивільного процесуального закону, відповідно до яких обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, а також способу захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду.
Щодо вирішення позовних вимог по суті
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 , постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 .
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором, перелік яких визначений у частині другій статті 16 ЦК України, і він не є вичерпним. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 викладено висновок про те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.
При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на норму права, що є значно конкретизованим, аніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду відображається в судовому рішенні, зокрема, в його мотивувальній і резолютивній частинах.
Разом з тим, обрання позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові, навіть якщо суд встановив факт порушення права.
Суд зобов`язаний не просто відмовити в позові під час обрання неправильного способу захисту, а встановити ефективний спосіб, який відновлює порушене право. Ефективний захист має відповідати характеру порушення та забезпечувати повне відновлення прав, що випливає із принципу jura novit curia.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.
Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з частиною другою статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.
Статтею 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено порядок прийняття до експлуатації закінчених будівництвом об`єктів.
Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката (частина п`ята статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").
Відповідно до частини дев`ятої статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою, зокрема, для оформлення права власності на нього.
Замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об`єкта до експлуатації, та за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката (частина десята статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").
Відповідно до частини другої статті 39-1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, а також у разі скасування містобудівних умов та обмежень реєстрація такої декларації, право на початок виконання підготовчих або будівельних робіт, набуте на підставі поданого повідомлення, підлягають скасуванню відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За правилами статті 26 цього Закону завершальним етапом будівництва об`єкту містобудування є реєстрація права власності на такий об`єкт.
Аналіз положень законодавства свідчить про те, що реєстрація декларації про початок будівництва є обов`язковою умовою для початку виконання будівельних робіт. Відповідальність за повноту та достовірність інформації, наведеної в декларації, несе замовник будівництва (особа, яка подає декларацію), орган державного архітектурно-будівельного контролю здійснює перевірку повноти інформації та вносить її до єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.
З моменту реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, з якою пов`язується закінчення будівництва об`єкта містобудування, реєстрація повідомлення про початок виконання будівельних робіт вважається такою, що вичерпала свою дію. При цьому реєстрація права власності є підставою вважати, що декларація про введення до експлуатації закінченого будівництвом об`єкта також вичерпала свою дію.
Отже, скасування реєстрації декларації про введення до експлуатації закінченого будівництвом об`єкта не буде нести будь-яких правових наслідків й не відновлює права позивачки, за захистом якого вона звернулася до суду.
Аналогічні за змістом правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 804/1510/16, від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а, від 22 січня 2021 року у справі № 640/11869/20, від 23 лютого 2022 року у справі № 712/12338/18, від 11 липня 2024 року у справі № 686/5988/21.
Більше того, посилаючись на протиправну реєстрацію Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області, правонаступником якої у спірних правовідносинах є Департамент архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради, Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, поданої відповідачем ОСОБА_2 , вказуючи на порушення, які мали місце під час такої реєстрації (відсутність передбачених законодавством умов, недостатність документів), позивач не вказала, які саме її права було порушено, не подала доказів такого порушення. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України) і диспозитивності (стаття 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Оскільки позивач обрала неналежний (неефективний) спосіб захисту, й не вказувала про те, прийняття в експлуатацію нерухоме майно порушує її права (які саме), суд першої інстанції безпідставно вдався до аналізу відповідності реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а не відмовив в задоволенні позову з цих підстав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає за необхідне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2025 року в частині вирішення спору по суті (мотивів відмови у задоволенні в позові) змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Оскільки колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, новий розподіл судових витрат, понесених в суді першої інстанції та зміна розподілу судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції, не здійснюється.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд, - 
постановив:
Апеляційну скаргу представника позивача – адвоката Путіліна Євгена Вікторовича задовольнити частково. 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
В решті рішення залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 27.03.2026 року.

Головуючий         І.М. Стадник 

Судді          Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська