КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №361/5310/25 Головуючий у І інстанції - Писанець Н.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/7151/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 березня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2025 року та на додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2026 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Транс Логістик», начальника автоколони №14 приватного підприємства «Транс Логістик» Острікова Олександра Ігоровича про визнання незаконним відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

установив:

У травні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ПП «Транс Логістик», начальника автоколони №14 ПП «Транс Логістик» Острікова О.І. про визнання незаконним відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування своїх позовних вимог, зазначав, що відповідно до наказу про прийняття на роботу від 25 січня 2022 року №15ок, він працює водієм автотранспортних засобів у ПП «Транс Логістік». 
18 березня 2025 року йому стало відомо від механіка автоколони ОСОБА_2 , що начальник автоколони Остріков О.І. усним розпорядженням відсторонив його від роботи. Зателефонувавши йому щодо дійсної ситуації, Остріков О.І. ускладнився відповісти, відклавши розмову на завтра. 
Не отримавши належної відповіді, він звернувся письмово до генерального директора підприємства ОСОБА_4 , з відповіді якого від 14 квітня 2025 року дізнався про своє відсторонення та усунення від керування транспортним засобом д.н.з. НОМЕР_1 та закріплення за ним іншого транспортного засобу - меншої тонажності д.н.з. НОМЕР_2 , та визначена дата початку роботи на ньому - 14 квітня 2025 року. 
Прибувши на роботу, ним разом з механіком автоколони ОСОБА_5 було проведено огляд закріпленого за ним автомобілю та встановлена наявність технічних несправностей та недоліків, що унеможливлювало його випуск на лінію. 
Поряд з цим, він письмово звернувся із службовою запискою до відповідача Острікова О.І. щодо виявлених ним недоліків у роботі транспортного засобу днз НОМЕР_2 . 
Лише 27 квітня 2025 року механік автоколони повідомив його про усунення зазначених ним несправностей та 28 квітня 2025 року він повернувся до виконання своїх обов`язків. 
На його думку, його відсторонення від роботи тривало з 20 березня 2025 року по 27 квітня 2025 року та, за цей період, йому передбачалось відпрацювати 21 робочий день. 
При цьому, починаючи з 18 березня 2025 року по день початку роботу, відповідачем не було видано жодного наказу про його відсторонення від роботи та не сплачувалась заробітна плата. 
Просив суд, з урахуванням збільшення позовних вимог, визнати незаконним його відсторонення від роботи.
Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 80566 грн.
Зобов`язати генерального директора підприємства ОСОБА_4 видати наказ про поновлення його на робочому місці та закріпити за ним транспортний засіб д.н.з. НОМЕР_1 .
Стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 62193 грн., у зв`язку з незаконним відстороненням від виконання обов`язків.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову.
Крім того, до суду першої інстанції 08 грудня 2025 року надійшла від представника ПП «Транс Логістик» - адвоката Денисенка В.М. заява про ухвалення додаткового судового рішення, щодо стягнення з позивача на користь ПП «Транс Логістик» судових витрат на професійну правничу допомогу за наслідком розгляду даної цивільної справи у розмірі 10000 грн.
Броварським міськрайонним судом Київської області від 13 січня 2026 року ухвалено додаткове рішення у зазначеній вище цивільній справі.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПП «Транс Логістик» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. 
Не погодившись із рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що відзив на позовну заяву був поданий відповідачем із пропуском процесуального строку, проте, суд першої інстанції прийняв до розгляду прострочений відзив, чим порушив принцип змагальності сторін і процесуальної рівності учасників справи.
Суд першої інстанції не взяв до уваги, що його було відсторонено від роботи усним розпорядженням начальника автоколони, без пояснення причини.
Фактичне усунення його, як працівника, від виконання трудових обов`язків без належного та своєчасного повідомлення правових підстав такого відсторонення свідчить про свавільні дії роботодавця та є грубим порушенням його трудових прав.
Вказує, що заробітну плату йому нараховували не в повному обсязі, оскільки в ті дні, коли його було відсторонено від роботи, він не виконував своїх обов`язків, і саме ці дні є часом вимушеного прогулу, за яким йому не було нараховано заробітну плату.
Зазначає, що його вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди була подана вчасно, а суд першої інстанції допустив надмірний формалізм у цьому питанні.
Просив суд, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким вимоги позову задовольнити.
Не погодившись із додатковим рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2026 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в обґрунтування якої зазначив, що попередній розрахунок суми судових витрат не був заявлений належним чином, оскільки такий було подано разом з відзивом на позовну заяву, який було подано до суду з пропуском процесуального строку.
Крім того, суд першої інстанції визнав 10000 грн. завищеною сумою судових витрат, однак без будь-якого розрахунку стягнув з нього 3000 грн., що не ґрунтується на вимогах закону, а ґрунтується на припущеннях.
Вказує, що стягнення з нього, як працівника витрат на правничу допомогу за відсутності їх доведеності та необхідності створює стримувальний ефект у реалізації права на судовий захист.
Також, зазначає, що відповідач діяв недобросовісно та зловживав своїми процесуальними правами.
Просив суд, скасувати додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2026 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
На зазначені апеляційні скарги ПП «Транс Логістик» подало відзив, в обґрунтування його зазначило, що водій приймається на посаду водія автотранспортних засобів, але закріплення водія за конкретним автомобілем здійснюється безпосередньо керівництвом компанія, виходячи із наявності вільних автомобілів, технічно правних автомобілів та професійних навичок з управління автомобілями конкретного водія.
Вказує, що у березні 2025 року керівництву компанії стало відомо, що водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем MAN TGM 12.250 д.н.з. НОМЕР_3 став учасником/винуватцем кількох ДТП.
Таким чином, з метою зменшення ризиків вчинення нових ДТП керівництвом компанії у березні 2025 року було прийнято рішення про перезакріплення водія ОСОБА_1 за автомобілем з меншою вантажопід`ємністю та габаритами.
Наголошує, що воно не мало жодних намірів у відстороненні від автомобіля ОСОБА_1 , а переслідувало ціль зменшити негативні ризики у випадку повторних ДТП.
Починаючи з листопада 2024 року по квітень 2025 року, ОСОБА_1 вчинив щонайменше чотири ДТП, з яких, по двом, був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.
Зазначає, що згідно розрахункових листів за березень 2025 року та квітень 2025 року, позивачу було нарахована та виплачена заробітна плата не менше встановленого законодавством України розміру мінімальної заробітної плати, а також, у березні 2025 року керівником компанії було прийнято рішення про преміювання ОСОБА_1 . 
Звертає увагу, що заява про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу була подана до суду у встановлений законом строк 08 грудня 2025 року.
Крім того, суд першої інстанції стягнув із позивача на його користь 3000 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а не 10000 грн., як було заявлено, а тому, така сума, як 3000 грн. є обґрунтованою та співмірною із фактичними зусиллями адвоката.
Просило суд, апеляційна скарги залишити без задоволення, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2025 року та додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2026 року залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони, яка з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з таких підстав. 
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно наказу про прийняття на роботу від 25 січня 2022 року №15ок, ОСОБА_1 працює водієм автотранспортних засобів у ПП «Транс Логістік», що вбачається з відомостей з його трудової книжки.
Відповідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків від 14 жовтня 2025 року, ОСОБА_1 за період з січня 2025 року по серпень 2025 року - отримував дохід у вигляді нарахованої заробітної плати за кожен місяць у загальній сумі 158830,93 грн.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів щодо відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків у ПП «Транс Логістік» суду надано не було.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 43 Конституції України, громадянам гарантується право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Згідно зі ст. ст. 3, 4 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Статтею 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.
При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються, тому тут не йдеться про звільнення з роботи. Однак при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків.
Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.
Разом із цим, за змістом вищезазначеної ст. 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативно-правовим актом.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.
Як встановлено, ОСОБА_1 працює водієм автотранспортних засобів у ПП «Транс Логістік», та за період роботи з січня 2025 року по серпень 2025 року отримував дохід у вигляді нарахованої заробітної плати
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відсторонення від роботи ОСОБА_1 у березні - квітні 2025 року керівником ПП «Транс Логістік» не відбувалось, оскільки, здійснювалось нарахування йому заробітної плати та відсутній наказ або розпорядження про відсторонення ОСОБА_1 від роботи. При цьому, зміна автотранспорту, на якому працював ОСОБА_1 до березня 2025 року на інший відображає певний робочий процес, що не можна вважати відстороненням у сукупності зі сплатою позивачу за цей же період заробітної плати.
Отже, посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що його було відсторонено від роботи усним розпорядженням начальника автоколони, без пояснення причини, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачу було лише замінено автотранспорт на якому він працював, при цьому,водій приймається на посаду водія автотранспортних засобів, але закріплення водія за конкретним автомобілем здійснюється безпосередньо керівництвом ПП «Транс Логістік», виходячи із наявності вільних автомобілів, технічно правних автомобілів та професійних навичок з управління автомобілями конкретного водія, що не може вважатися відстороненням від роботи.
Доводи апеляційної скарги про те, що заробітну плату ОСОБА_1 було нараховано не в повному обсязі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно наданих ПП «Транс Логістік» розрахункових листів за березень 2025 року та квітень 2025 року, позивачу було нарахована та виплачена заробітна плата не менше встановленого законодавством України розміру мінімальної заробітної плати.
Крім того, керівником ПП «Транс Логістік» було прийнято рішення щодо преміювання ОСОБА_1 у березні 2025 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що відзив на позовну заяву був поданий відповідачем із пропуском процесуального строку, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом та призначено справу до розгляду в приміщені суду першої інстанції.
Встановлено відповідачу 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки про доставку електронного документу, зазначена вище ухвала про відкриття провадження у справі була направлена та отримана ПП «Транс Логістік» 12 червня 2025 року.
Відзив на позовну заяву ПП «Транс Логістік» подало до суду першої інстанції через систему «Електронний суд» 26 червня 2025 року.
Таким чином, відзив на позовну заяву було подано в рамках 15 денного строку, а тому, доводи апеляційної скарги в цій частині не підтверджені та необґрунтовані.
Інші доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду, повторюють доводи позовної заяви. 
При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. 
Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 , ухвалено обґрунтоване рішення про відмову у їх задоволенні.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Щодо оскарження ОСОБА_1 додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд зазначає наступне.
Встановлено, що 08 грудня 2025 року до суду першої інстанції надійшла від представника ПП «Транс Логістик» - адвоката Денисенка В.М. заява про ухвалення додаткового судового рішення у справі та стягнення з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.
На підтвердження витрат на оплату послуг адвоката, суду були подані такі докази: договір про надання правової (правничої) допомоги №08/02-19/5 від 08 лютого2019 року, укладений між АО «Альянс» та ПП «Транс Логістик»; додаткова угода до вказаного договору від 20 червня 2025 року; акт здачі-приймання наданих послуг на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги №08/02-19/5 від 08 лютого 2019 року; додаткова угода б/н від 20 червня 2025 року до договору про надання правової (правничої) допомоги №08/02-19/5 від 08 лютого 2019 року; платіжна інструкція №45343 від 04 грудня 2025 року на суму 10000 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. 
Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19).
Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Крім того, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений в договорі у вигляді фіксованої суми не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, що узгоджується з правовою позицією, викладеній у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19.
З урахуванням викладеного, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку під час ухвалення додаткового рішення про часткове задоволення заяви представника ПП «Транс Логістик» - адвоката Денисенка В.М. та відшкодуванню судових витрат у розмірі 3000 грн., оскільки, враховано конкретні обставини справи, обсяг наданої адвокатом правової допомоги в межах даної справи, витрачений ним час та принципи співмірності, розумності, реальності судових витрат, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач діяв недобросовісно та зловживав своїми процесуальними правами, а тому стягнення судових витрат з ОСОБА_1 є неправомірним та ґрунтується на припущеннях, колегією суддів оцінюється критично, оскільки позивачем не доведено здійснення відповідачем дій, які мають законодавчо закріплені ознаки зловживання процесуальними правами.
Частиною 9 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником своїми процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу на їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1)подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2)подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3)подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4)необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5)укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. 
У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (ч. 4 ст. 44 ЦПК України).
Невід`ємним елементом процесуальної поведінки є добросовісне користування процесуальними правами учасниками судового процесу та їхніми представниками. Недобросовісна поведінка вважається зловживанням процесуальними правами.
Тобто, якщо зловживання правом процесуальним законодавством розкривається через недобросовісну поведінку, ключовим для його визначення є визначення поняття недобросовісної поведінки.
Отже, зловживання цивільними процесуальними правами це недобросовісні дії учасників судового процесу, направлені на реалізацію суб`єктивного права всупереч його призначенню, за допомогою яких один учасник цивільного процесу чи його представник навмисно або недбало заподіює шкоду іншим учасникам процесу чи їх представникам чи правосуддю в цілому.
При цьому, не йдеться про те, що має бути оцінена будь-яка поведінка учасника судового процесу на предмет її добросовісності, оскільки поодинокі випадки поведінки, що можуть мати зовнішній вигляд недобросовісної, можуть мати інші причини: необізнаність, помилка тощо. Але на умисну недобросовісну поведінку може вказувати зокрема, систематичність, відсутність розумних підстав певної поведінки тощо.
Визначення зловживання процесуальними правами тільки через категорію «дії, що суперечать завданню цивільного судочинства» саме по собі не дає змоги виявити, що є зловживанням процесуальними правами, а що є реалізацією процесуальних прав учасниками процесу, але, наприклад, таке, що веде до втрат процесуального часу. Тільки визнання відповідних дій недобросовісною поведінкою дає змогу говорити про зловживання процесуальними правами.
Таким чином, зловживанням процесуальними правами може бути визнана будь-яка поведінка, яка має ознаки недобросовісної.
На суд покладено обов`язок запобігання зловживанню учасниками судового процесу їх правами та вжиття заходів для виконання ними їх обов`язків (ст. 12 ЦПК України).
Відтак, позивачу, згідно з процесуальним обов`язком доказування, необхідно було довести суду випадки зловживання відповідачем чи його представником процесуальними правами або те, які саме неправильні дії відповідача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв відповідач чи його представник недобросовісно; чи систематично протидіяли правильному та швидкому вирішенню спору; чи були дії відповідача чи його представника умисні та який ступінь їх вини й чим це підтверджується.
Однак, як свідчать матеріали справи, в рамках розгляду справи судом не було встановлено зловживання стороною відповідача процесуальними правами, а тому необґрунтованими є доводи апеляційної скарги в цій частині.
Також, колегія суддів звертає увагу, що зловживання процесуальними правами це винні процесуальні дії сторони та здійснюються вони з корисних або особистих мотивів.
При цьому, як свідчать матеріали справи та це не доведено позивачем, вина сторони відповідача у зловживанні процесуальними правами не встановлювалася, як і відсутні докази того, що сторона відповідача зловживала процесуальними правами з корисних або особистих мотивів.
Інші доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду, повторюють доводи відзиву на позовну заяву. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. 
Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду та додаткове рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не можуть бути скасовані з підстав, викладених у апеляційних скаргах.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд,- 

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2025 року та додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 30 березня 2026 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба