Номер провадження: 33/813/351/26
Номер справи місцевого суду: 522/9890/25 
Головуючий у першій інстанції Гаєва Л. В. 
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.02.2026 року м. Одеса
Суддя Одеського апеляційного суду Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Шахової О.В., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2025 року
встановив:
Постановою судді Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2025 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАПта накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. Вирішено питання щодо судового збору.
Судом першої інстанції встановлено, що 27 квітня 2025 року о 05:38 год ОСОБА_1 керував електросамокатом, у м. Одесі, по вулиці Педагогічній, біля будинку №16, із ознаками алкогольного сп`яніння, на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, відмовився.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2025 року та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП. 
За доводами апеляційної скарги усупереч ст. 245, 280 КУпАП суд не дотримався вимог щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, через що дійшов помилкового висновку про наявність у діях апелянта ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Посилання суду на те, що він систематично не з`являвся в судові засідання та не повідомляв про причини своєї неявки спростовується матеріалами справи з яких убачається, що під час звернення з відповідними клопотаннями апелянт долучав докази в обґрунтування поважності причин неявки в судові засідання. Усупереч ст. 268 КУпАП справу розглянуто без його участі, при цьому суд за його клопотанням не забезпечив йому можливості приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Крім цього, суд не дослідив під час розгляду справи оптичний диск (СД) з відеофайлом, який на думку апелянта, є доказом, який спростовує твердження правоохоронців про його винуватість у скоєнні інкримінованого правопорушення. Усупереч вимог ст. 285 КУпАП суд не надіслав апелянту копію оскаржуваної постанови. 
В апеляційній скарзі порушує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилаючись на несвоєчасність отримання ним копії оскаржуваної постанови. 
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав вимоги апеляційної скарги, надав пояснення за доводами апеляційної скарги.
Вислухавши ОСОБА_1 за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Щодо клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд зауважує про таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Так, 11 грудня 2025 року судом прийнято оскаржуване судове рішення, тому у відповідності до ст. 294 КУпАП перебіг строку на апеляційне оскарження цієї постанови суду розпочався з 12 грудня 2025 року і закінчився 22 грудня 2025 року. 
Апеляційна скарга засобами електронного зв`язку подана 19 грудня 2026 року, тобто з дотриманням строку на апеляційне оскарження, тому клопотання про поновлення процесуального строку заявлене апелянтом помилково. 
Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Ознаками об`єктивної сторони вказаного адміністративного правопорушення є: по-перше, керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції; по-друге, передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів; по-третє відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Ознаками об`єктивної сторони вказаного адміністративного правопорушення є: по-перше, керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції; по-друге, передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів; по-третє відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Згідно з п. 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України N 1306 від 10.10.2001 року, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення (ч. 2 ст. 266 КУпАП).
У разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я (ч. 3 ст. 266 КУпАП).
Огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним (ч. 5 ст. 266 КУпАП).
Направлення особи для огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 266 КУпАП).
Порядок направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затверджено Постановою КМУ від 17.12.2008 року N 1103 (далі Порядок).
Пунктом 6 Порядку передбачено, що водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я.
Згідно із пунктом 8 Порядку у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.
Також порядок проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння поліцейським і оформлення його результатів, регламентовано розділом II Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015 року N 1452/735 (далі -Інструкція).
У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - заклад охорони здоров`я) (п. 7 розділу I Інструкції).
Наведені вище вимоги законодавства при складенні протоколу про адміністративне правопорушення були дотримані.
Поняття доказів та джерела їх отримання, визначені ст. 251 КУпАП, зокрема, до таких джерел законодавець відносить протокол про адміністративне правопорушення, пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, відеозапис, інші документи.
Приймаючи постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, суд виходив із того, його вина у скоєнні інкримінованого правопорушення підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення, направленням водія на огляд на стан алкогольного сп`яніння та відеозаписом, долученим до матеріалів справи та поясненнями свідка ОСОБА_2 , наданими в судовому засіданні.
З такими висновками суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується, з огляду на таке.
Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №312960 від 27 квітня 2025 року, правоохоронцями зафіксовано, що: «27 квітня 2025 року о 05:38 год в м. Одеса, вул. Педагогічна, 16, ОСОБА_1 , керував електросамокатом «Jat» 200061 з ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці). Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР».
Від підписання протоколу, отримання його копії, а також надання письмових пояснень, ОСОБА_1 відмовився, про що поліцейським зроблено записи про це, що узгоджується з ч.3 ст. 256 КУпАП.
З відеозапису, долученого правоохоронцями до матеріалів справи убачається, як поліцейськими зафіксовано рух ОСОБА_1 на електросамокаті. На вимогу поліцейських зупинити транспортний засіб, ОСОБА_1 не реагував, та за допомогою електросамокату намагався втікти від поліцейських. Наздогнавши водія, встановивши його особу, поліцейські виявили у нього ознаки алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота), факт існування якої ОСОБА_1 не заперечував, у зв`язку з чим йому запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у порядку, передбаченому законом. Однак ОСОБА_1 відмовився від виконання обов`язку, передбаченого п.2.5 ПДР, мотивуючи це тим, що він не керував електросамокатом, докази на підтвердження цієї обставини у поліцейських відсутні. Натомість, як убачається з відеозапису на вимогу ОСОБА_1 , поліцейський продемонстрував йому відеозапис на якому зафіксовано факт руху 
ОСОБА_1 на електросамокаті, який також додано до матеріалів справи. 
Установивши та зафіксувавши, що водій транспортного засобу, який керував елекросамокатом з ознаками алкогольного сп`яніння, відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у порядку, встановленому законом, поліцейськими підставно складено відносно ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, обґрунтовано відхилив аргументи апелянта про те, що він не керував електросамокатом за обставин, зафіксованих у протоколі про адміністративне правопорушення, як такі, що спростовуються матеріалами справи, а саме відеозаписом та поясненнями свідка, наданими в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах "Кобець проти України" від 14.02.2008, "Берктай проти Туреччини" від 08.02.2001, "Леванте проти Латвії" від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення "за відсутності розумних підстав для сумніву", що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і особа, яка притягається до адміністративної відповідальності є винною у вчиненні цього правопорушення.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту.
Апеляційний суд зауважує, що правоохоронцями «поза розумним сумнівом» доведено факт керування ОСОБА_1 електросамокатом, що з урахуванням відмови водія від виконання вимог п.2.5 ПДР є підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував відеозапис, наданий ним на флеш-накопичувачі, та який нібито виключає наявність у його діях складу інкримінованого правопорушення, апеляційний суд відхиляє, зважаючи на те, що упродовж всього розгляду справи, який тривав з 23 травня 2025 року (дата призначення першого судового засідання у справі) і до 11 грудня 2025 року (день прийняття оскаржуваної постанови), ОСОБА_1 не надав суду першої інстанції будь-яких доказів, зокрема у формі відеозапису, які б спростовували обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення. 
Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом (ч.7 ст. 294 КУпАП).
Ураховуючи, що судове засідання в якому судом прийнято оскаржувану постанову (11 грудня 2025 року) проведено без участі ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає за можливе надати правову оцінку відеозапису, наданому апелянтом на стадії апеляційного перегляду справи.
Так, з відеозапису, наданого апелянтом убачається, що за допомогою цього джерела доказу зафіксовано, як ОСОБА_1 знаходиться у квартирі будинку. Відеозапис датовано 27 квітня 2025 року о 05:28:06 год, у той час як за допомогою відеореєстратора, розташованому на службовому автомобілі правоохоронців, зафіксовано, як ОСОБА_1 рухається на електросамокаті 27 квітня 2025 року о 05:38:40 год, тобто між вказаними подіями містить певний інтервал (проміжок) часу.
З викладеного вище убачається, що саме по собі знаходження ОСОБА_1 у квартирі о 05:28:06 год не спростовує факт керування ним електросамокатом цього ж дня о 05:38:40 год, тобто зі сплином 10-ти хвилин. 
Апеляційний суд звертає увагу, що на місці події, на вимогу 
 ОСОБА_1 , останньому поліцейські продемонстрували відеозапис на якому зафіксовано його руху на електросамокаті, при цьому, ОСОБА_1 не заперечував, що на цьому відео зафіксований саме він, а не будь-яка інша особа. 
Отже, наданий апелянтом відеозапис не спростовує обставини, встановлені правоохоронцями, які зафіксовані у протоколі про адміністративне правопорушення. 
Твердження апелянта про те, що на відеозаписі, наданому правоохоронцями зафіксовано рух іншої особи за допомогою електросамокату, апеляційний суд оцінює критично та відхиляє, як такі, що спростовується доказами, які містяться у справі. Такі доводи апелянта мають на меті уникнення адміністративної відповідальності та є способом захисту. 
Аргументи апелянта про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 11 грудня 2025 року (день прийняття оскаржуваної постанови суду) та проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції, апеляційний суд відхиляє, з огляду на таке.
ЄСПЛ зауважує, що сторона, яка задіяна під час судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв розумності строку є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання (рішення ЄСПЛ від 21 листопада 1995 року у справі "Чірікоста і Віола проти Італії" ("Ciricosta and Viola v. Italy", заява N 19753/92)).
З матеріалів справи убачається, що в судову засіданні 20 червня 2025 року, в якому ОСОБА_1 приймав участь особисто, останній надав пояснення по суті висунутого звинувачення, також участь в судових засіданнях приймала адвокат Коновалова Н.О., яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , та зверталася до суду з письмовим клопотанням про закриття провадження у справі (а.с.61-66), тобто позиція сторони захисту була чіткою та зрозумілою для суду.
Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні особи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час та місце розгляду справи.
10 грудня 2025 року звертаючись з клопотанням про відкладення розгляду справи, ОСОБА_1 посилався на те, що йому необхідний додатковий час для відновлення порушених прав у зв`язку із затриманням 29 листопада 2025 року працівниками ТЦК та СП, та проведення консультацій із захисниками щодо оскарження незаконних дій стосовно нього та підготовки правової позиції у цій справі, що унеможливлює повноцінний захист його інтересів в судовому засіданні, призначеному на 11 грудня 2025 року. 
Апеляційний суд зауважує, що між необхідністю вжиття ОСОБА_1 дій щодо захисту його прав та інтересів у ТЦК та СП та розглядом цієї справи відсутній причинно-наслідковий зв`язок. 
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, N 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
Суд першої інстанції врахував ту обставину, що судові засіданні у цій справі неодноразово відкладалися за клопотаннями сторони захисту, яка перебуває у провадженні суду з 06 травня 2025 року.
Матеріали справи не містять та апелянтом не надано доказів, які б унеможливлювали його дистанційну участь в судовому засіданні 11 грудня 2025 року (день прийняття оскаржуваної постанови) в режимі відеоконференції, з таким клопотанням до суду 
ОСОБА_1 не звертався. 
Порушень суддею норм процесуального права на які вказує апеляційним, апеляційним судом не встановлено.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
За висновком ЄСПЛ з огляду на принцип, згідно з яким Конвенція покликана гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними, право на справедливий суд не може вважатися ефективним, якщо клопотання та зауваження сторін не будуть справді "заслухані", тобто належним чином розглянуті судом. У рішеннях судів і трибуналів мають бути належним чином наведені підстави, на яких вони ґрунтуються. Цей обов`язок обґрунтовувати рішення не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, висунутий скаржником, а передбачає, що сторони судового провадження можуть розраховувати на отримання конкретної та чіткої відповіді на аргументи, які є вирішальними для результату цього провадження. Ступінь застосування цього обов`язку обґрунтовувати рішення може змінюватися залежно від характеру рішення та має визначатися з огляду на обставини справи (див. рішення у справі "Мазахір Джафаров проти Азербайджану" (Mazahir Jafarov v. Azerbaijan), заява N 39331/09, пункти 34 і 35, від 02 квітня 2020 року з подальшими посиланнями).
Переглядаючи цю справу апеляційний суд враховує усталену практику ЄСПЛ, зокрема рішення у справі справі "Серявін та інші проти України", де ЄСПЛ зазначав: "ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті".
Апеляційний суд враховує, що судове засідання в якому прийнято оскаржувану постанову, проведено без участі ОСОБА_1 водночас, це не вплинуло на правильність висновку судді про наявність в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130КУпАП.
Крім того, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості захищати свої інтереси у суді, шляхом подання апеляційної скарги з наведенням мотивів і доводів в обґрунтування власної правової позиції захисту, і це право йому було забезпечено апеляційним судом, шляхом проведення судового засідання за його участі.
Апеляційним судом створено ОСОБА_1 умови з метою забезпечення реалізації права особисто надати пояснення у судовому засіданні під час апеляційного перегляду справи.
Отже, апеляційним судом забезпечено ОСОБА_1 реалізацію права бути "почутим", тим самим дотримано гарантії справедливого розгляду справи.
Сама по собі та обставина, що апелянту не вручено копію оскаржуваної постанови у порядку та строки, передбачені ст. 285 КУпАП, не має правового значення, оскільки ця обставина не перешкодила скаржнику своєчасно звернутися з апеляційною скаргою.
Іншими доводами апеляційна скарга не обґрунтована.
Отже апеляційним переглядом встановлено, що суддею відповідно до 
ст. 252КУпАП, оцінені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Порушень судом першої інстанції норм КУпАП під час з`ясування обставин по справі апеляційним судом не встановлено.
За таких обставин, підстав для закриття провадження справи не встановлено, і висновок судді про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП є вірним.
Підсумовуючи наведене вище апеляційний суд вважає, що відсутні передбачені законом підстави для скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження по справі за п. 1 ст. 247 КУпАП, з мотивів наведених у скарзі.
Керуючись ст. 294 КУпАП
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя          Ю.П. Лозко