ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2547/26 Справа № 183/4847/23 	  	Головуючий у першій інстанції: Оладенко О.С. Суддя-доповідач:  Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого -    Красвітної Т.П., 
суддів:     Городничої В.С., Никифоряка Л.П.,
за участю секретаря   Марченко С.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі судді Оладенко О.С. від 07 листопада 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності,- 

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 10.02.2015 між відповідачами було укладено спірний договір. Позивач вважає, що договір є недійсним, оскільки квартиру придбано та відремонтовано за належні позивачу грошові кошти. Позивач особисто вів перемовини щодо купівлі-продажу з продавцем, передавав кошти продавцеві. Право власності оформили на відповідачку ОСОБА_3 , оскільки стосовно позивача здійснювалося досудове розслідування, в межах кримінального провадження було накладено арешт на належне позивачу майно. Кошти на придбання квартири позивач отримав від продажу 26.05.2008 земельної ділянки, належної його двоюрідній тітці ОСОБА_5 , від ОСОБА_6 . Після остаточного звільнення майна позивача від арешту, позивач неодноразово пропонував відповідачу 1 переоформити на нього квартиру, придбану за його власні кошти, на що отримав відмову. Тому позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 10 лютого 2015 року, укладений між  ОСОБА_4 та  ОСОБА_3 щодо квартири, розташованої за адресою по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 44975112119; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, квартири за адресою АДРЕСА_1 , індексний номер: 19231776 від 10.02.2015 16:19:24, приватний нотаріус Новікова Ніна Антонівна, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська обл., власник - ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру за адресою по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 44975112119.
Рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2025 року у позові ОСОБА_1 - відмовлено повністю.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.
Згідно доводів позивача, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є рідними братом і сестрою.
10 лютого 2015 року між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_3 укладено договір, відповідно до якого продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність квартиру АДРЕСА_2 . Місце посвідчення договору - м.Дніпропетровськ.
Згідно п.7 договору купівлі-продажу продаж квартири сторони здійснили за 360000,00 грн., які покупець зобов`язався передати продавцю, а продавець зобов`язується прийняти. Зазначена ціна відповідає волевиявленню кожного з учасників цього правочину, є остаточною і змінам після укладення та підписання цього договору не підлягає (а.с. 10-11 т.1).
На підставі зазначеного договору купівлі-продажу, 10.02.2015 право власності на квартиру зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_3 .
Відповідно до звіту про оцінку квартири від 26.01.2015, ідентифікатор за базою ФДМУ 365587_260112015_0012, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, приватним підприємством "Альта-Консалтінг", ринкова вартість квартири становить 358593,00 грн. (п.11 спірного договору) (а.с. 10, 239 т.1).
Згідно з висновком експерта судової оціночно-будівельної експертизи №1436-6 від 05.12.2024, ринкова вартість об`єкта нерухомого майна, а саме квартири, що розташована за адресою по АДРЕСА_1 станом на 10 лютого 2015 року становить 1032793,00 грн. або 41577,00 доларів США (а.с. 59-74 т.2).
Судом також встановлено, що 02 квітня 2008 року ОСОБА_5 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_1 продати належну їй земельну ділянку площею 0,250 га надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована у АДРЕСА_3 . Довіреність зареєстровано у Єдиному реєстрі довіреностей (а.с. 13,14 т.1) .
26 травня 2008 року між ОСОБА_5 , як продавцем, в інтересах якої діє представник - ОСОБА_1 , та ОСОБА_6 , як покупцем з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,250 га надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована у АДРЕСА_3 , кадастровий номер 1223285500-03-014-0039. 
Продаж вчинено за 197150,00 грн., які покупець сплатив представникові продавця до підписання цього договору (п.3 договору купівлі-продажу земельної ділянки) (а.с. 15 т.1).
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Томаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18 т.1).
Позивачем надано копію розписки від 21.03.2008, у якій ОСОБА_1 зазначив, що отримав завдаток у ОСОБА_7 у сумі 10000,00 доларів США за земельну ділянку № НОМЕР_2 ОСОБА_5. У цій же розписці зазначено, що загальна вартість ділянки складає 180000,00 доларів США (а.с. 16 т.1).
Оцінюючи зазначену розписку від 21.03.2008, місцевим судом правильно зазначено, що згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_5 є власником земельної ділянки на підставі державного акту, який видано Піщанською сільською радою 31 березня 2008 року. Тобто, розписку складено до того, як ОСОБА_5 набула права власності на земельну ділянку, яку від її імені відчужував позивач ОСОБА_1 .
Також, позивачем надано розписку від 26.05.2008, у якій ОСОБА_1 зазначив, що продав земельну ділянку ОСОБА_9 та отримав від неї 180000,00 доларів США. Розписка складена позивачем одноособово.
Згідно з наданими позивачем копіями процесуальних документів у кримінальному провадженні, у 2012 році було порушено кримінальну справу у відношенні ОСОБА_1 , накладено арешт на його майно, до нього застосовано запобіжний захід. Ухвалою суду від 03.03.2021 кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 закрито та звільнено його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (а.с. 19-29, 32-34 т.1).
18 лютого 2015 року ОСОБА_1 уклав договір з ТОВ "Лідер", за яким останній зобов`язався виготовити та доставити металопластикові вироби вартістю 47713,00 грн. У договорі не зазначено адресу, за якою установлювалися металопластикові вироби (а.с.47-55 т.1). 
Згідно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 , ОСОБА_3 з 25.01.2007 по теперішній час зареєстрована за адресою по АДРЕСА_4 (а.с. 90-91 т.1).
Відповідно до актів встановлення місця проживання від 12.04.2017 та 01.06.2023, з лютого 2016 року відповідачка разом з донькою ОСОБА_10 проживають за адресою по АДРЕСА_1 (а.с. 93, 94 т.1).
З наданих відповідачкою ОСОБА_3 виписок за рахунками вбачається, що в АТ КБ "Приватбанк" на її ім`я відкрито депозитні рахунки: 18.02.2013 на суму 105000,00 грн; 26.02.2013 на суму 102000,00 грн; 27.08.2014 на суму 60000,00 грн; 29.11.2014 на суму 50000,00 грн; 18.01.2015 на суму 100000,00 грн; 18.01.2015 на суму 45000,00 грн; 27.04.2015 на суму 50000,00 грн; 05.06.2015 на суму 50000,00 грн (а.с. 95-102 т.1).
Згідно копії трудової книжки ОСОБА_3 серії НОМЕР_4 , з 16.06.2006 по 31.01.2017 відповідачка обіймала посаду голови ФГ "Беркут", а також працювала за сумісництвом в ФГ "Мішин і Мішина" на посадах бухгалтера, юрисконсульта (а.с.92 т.1).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 уклала договір підряду щодо встановлення натяжних стель від 06.05.2015; договір виготовлення та установлення меблів за адресою по АДРЕСА_1 (а.с.104а-108 т.1).
Надані ОСОБА_3 договір купівлі-продажу штор; платіжне доручення про сплату коштів за пральну машину; видаткова накладна про придбання стабілізатора напруги, прожектора - місцевий суд обгрунтовано не прийняв як докази, оскільки з них неможливо встановити чи стосуються вони спірної квартири.
Також, ОСОБА_3 уклала договори щодо надання комунальних послуг за адресою по АДРЕСА_1 : про участь у видатках на утримання будинку, міст загального користування та прибудинкової території від 18.02.2015; про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення від 02.03.2015; надання послуг кабельного телебачення від 03.03.2015; про користування електричною енергією для побутових споживачів від 01.07.2015; постачання природного газу від 01.08.2016 (а.с. 117-122 т.1)
У судовому засіданні суду першої інстанції допитано в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_11 .
Так, свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що у 2008 році він зустрівся з ОСОБА_12 , у якого вирішив купити земельну ділянку, призначили день, уклали угоду. Земельну ділянку, яка належала ОСОБА_5 та представником якої був ОСОБА_14 придбано за 180000,00 доларів США. Усі грошові кошти за земельну ділянку він передавав ОСОБА_1 .
Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що є матір`ю позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_3 . Її двоюрідна сестра ОСОБА_5 мала у власності земельну ділянку, яку у 2008 році вирішила продати. Продаж вона доручила позивачу за 1200 доларів США за сотку, а решту коштів ОСОБА_1 міг залишити собі. Земельну ділянку продали за 180000,00 доларів США, з яких 40000,00 доларів США передали ОСОБА_5 , а решта залишилася у позивача. На ці гроші ОСОБА_1 придбав квартиру, але право власності зареєстрували на ОСОБА_3 , оскільки стосовно позивача були порушені кримінальні справи. Ремонт у квартирі проводився за кошти ОСОБА_1 .
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Вимоги для визнання правочину недійсним встановлені ст. 215 ЦК України, де закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
В частинах першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України закріплені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до вимог ч. 10 ст. 44 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.
Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
Звертаючись до суду у 2023 році із вказаним позовом ОСОБА_1 вказує, що саме ним було здійснено сплату грошових коштів за договором купівлі-продажу від 10.02.2015, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо спірнї квартири. Отже, заявляючи вимогу про визнання договору купівлі-продажу недійсним в цілому, фактично позивач оспорює обставини, що стосуються особи покупця. 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі №6-133 цс 12, від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026 цс 16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №742/1913/15-ц, від 21 серпня 2019 року у справі №303/292/17, від 30 березня 2020 року у справі №524/3188/17.
Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».
Крім того, у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №522/14890/16, зазначено, що, установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визначити, правочин який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.
Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.
Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову з огляду на те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів порушення його прав при укладенні договору купівлі-продажу квартири за адресою по АДРЕСА_1 від 10.02.2015.
Твердження апелянта про те, що саме він сплатив грошові кошти продавцю за спірне нерухоме майно за зазначеним вище договором купівлі-продажу квартири не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу, що грошові кошти на придбання нерухомості були отримані ним після продажу належної ОСОБА_5 земельної ділянки, що підтвердили свідки в судовому засіданні місцевого суду, оскільки вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору у даній цивільній справі. 
Так, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, обґрунтовано зазначив, що відповідно до ст.239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Тобто саме ОСОБА_5 набула право на грошові кошти за договором купівлі-продажу земельної ділянки, як продавець, а не ОСОБА_1 , який діяв від імені продавця.
Суд критично поставився до тверджень позивача про те, що ним було продану належну ОСОБА_5 земельну ділянку за 180000,00 доларів США, оскільки це суперечить змісту укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки, у п.4 договору купівлі продажу земельної ділянки зазначено, що експертна грошова оцінка відчужуваної земельної ділянки становить 197150,00 грн., і саме таку ціну продажу визначено у п.3 договору купівлі-продажу земельної ділянки.
Надаючи оцінки показав свідків місцевий суд правильно зазначив, що пояснення свідка ОСОБА_7 щодо ціни продажу земельної ділянки суперечать змісту укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки, а тому пояснення цього свідка не можуть вважатися допустимим доказом.
Також, пояснення свідка ОСОБА_11 в частині того, що спірну квартиру придбав ОСОБА_1 суперечать змісту укладеного договору купівлі-продажу квартири та не можуть вважатися допустимим доказом. Крім того, суд критично ставиться до пояснень свідка ОСОБА_11 в тій частині, що квартиру придбано за грошові кошти, отримані від продажу земельної ділянки, адже вона не була стороною жодного із вказаних правочинів.
Отже, належних, допустимих, достатніх доказів передачі ОСОБА_5 грошових коштів ОСОБА_1 у вказаній ним сумі суду не надано. Так само не надано доказів того, що саме за кошти від продажу земельної ділянки було придбано спірну квартиру.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції нібито проігнорував заяву відповідача ОСОБА_4 про визнання ним позову, не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються матеріалами справи. Зокрема, відповідно до протоколу судового засідання суду першої інстанції від 31 березня 2025 року, ОСОБА_4 не заявляв чіткого, однозначного та безумовного визнання позову. Натомість ОСОБА_4 було зазначено, що він не може пригадати, хто саме передавав йому грошові кошти за придбання спірної квартири. 
Колегія звертає увагу, що визнання позову має бути чітким, беззаперечним і таким, що не допускає різного тлумачення. Воно повинно стосуватися саме заявлених позовних вимог та підтверджувати згоду відповідача на їх задоволенням. Натомість невизначені пояснення відповідача ОСОБА_4 щодо обставин справи не свідчать про його визнання позову в повному обсязі.
Крім того, колегія звертає увагу, що суди не покладають в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. У даному випадку, факт недійсності оспорюваного правочину є недоведеним.
Твердження апелянта про те, що він мав фінансову можливість для придбання майна за оспорюваним договором купівлі-продажу та брав участь у витратах на утримання спірного майна, тоді як у ОСОБА_3 таких заощаджень не було, є необґрунтованими.
Відповідно до загальних засад цивільного процесуального права, обов`язок доказування покладається на сторону, яка посилається на відповідні обставини як на підставу своїх вимог. У даному випадку саме позивач повинен довести факт відсутності у відповідачки коштів на придбання квартири, а також факт здійснення оплати за спірним договором саме ним. 
Однак жодних належних доказів, які б підтверджували відсутність доходів чи фінансової спроможності відповідачки, позивачем до суду не надано, клопотання про витребування відповідних доказів не заявлене.
Крім того, колегія зазначає, що, як було встановлено вище, з виписок за рахунками відповідачки вбачається, що в АТ КБ "Приватбанк" на її ім`я відкрито депозитні рахунки на значні суми (а.с. 95-102 т.1).
Згідно копії трудової книжки ОСОБА_3 серії НОМЕР_4 , з 16.06.2006 по 31.01.2017 відповідачка обіймала посаду голови ФГ "Беркут", а також працювала за сумісництвом в ФГ "Мішин і Мішина" на посадах бухгалтера, юрисконсульта (а.с.92 т.1).
Таким чином, твердження апелянта щодо відсутності у ОСОБА_3 грошових коштів на придбання квартири є недоведеними.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що ухвалене судом рішення є незаконним і підлягає скасуванню через порушення судом першої інстанції вимог норм цивільного процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права - є безпідставними, спростовуються вищевикладеним.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 
Повний текст постанови складено 23 березня 2026 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

Л.П. Никифоряк