Справа № 126/1157/25
Провадження № 22-ц/801/260/2026
Категорія: 72
Головуючий у суді 1-ї інстанції Губко В. І.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року	Справа № 126/1157/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів: Матківської М. В., Стадника І. М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Діденко Наталія Петрівна, на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 12 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Губко в. І. в залі суду в місті Бершадь, з дата складення повного тексту рішення невідома,
у цивільній справі № 126/1157/25 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: служба у справах дітей Дашівської селищної ради Гайсинського району Вінницької області про позбавлення батьківських прав, 

встановив:
Короткий зміст вимог 
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, – служба у справах дітей Дашівської селищної ради Гайсинського району Вінницької області, про позбавлення батьківських прав.
Позов мотивовано тим, що позивачка та відповідач є батьками двох неповнолітніх доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Понад три роки діти проживають разом із матір`ю, яка самостійно здійснює їх виховання та утримання. За твердженням позивачки, відповідач участі у житті дітей не бере, їхнім життям, навчанням та станом здоров`я не цікавиться, аліменти не сплачує. Станом на квітень 2025 року заборгованість зі сплати аліментів становить 222 451,20 грн, що підтверджується відповідним розрахунком.
Позивачка зазначає, що відповідач не виконує жодного з покладених на батьків законом обов`язків, зокрема не забезпечує дітей харчуванням, лікуванням та належними умовами для навчання. Усі обов`язки щодо виховання та утримання дітей, а також вирішення питань, пов`язаних із їхнім життям, він фактично поклав на позивачку, надавши відповідну довіреність. Відповідач не виявляє наміру піклуватися про дітей. Наведені обставини, як кожна окремо, так і в сукупності, на думку позивачки, свідчать про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та ухилення від їх виконання протягом тривалого часу.
З огляду на викладене ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав щодо доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 12 листопада 2025 року в задоволені позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав є виключним заходом, який допускається лише за наявності доведеного свідомого та винного ухилення батьків від виконання своїх обов`язків і застосовується з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, принципу пропорційності та усталеної практики ЄСПЛ і Верховного Суду.
Обов`язок доведення обставин, що свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, покладається на позивача. Оцінивши подані докази відповідно до вимог цивільного процесуального закону, суд дійшов висновку, що належних і допустимих доказів свідомого та систематичного невиконання відповідачем батьківських обов`язків, а також того, що позбавлення батьківських прав відповідає якнайкращим інтересам дітей, матеріали справи не містять.
За таких обставин суд вважає, що підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення відповідача батьківських прав немає, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У грудні 2025 року позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 09 грудня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Сопрун В. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12 грудня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 грудня 2025 року, після усунення позивачем недоліків відкрито апеляційне провадження у справі та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 грудня 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду на 20 січня 2026 року о 11:20 год. з повідомленням сторін.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 лютого 2026 року продовжено строк розгляду апеляційної скарги  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Діденко Наталія Петрівна, на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 12 листопада 2025 року на п`ятнадцять днів.
В подальшому розгляд справи відкладено на 13 лютого 2026 року о 10:30 год. та на 25 лютого 2026 року о 11:20 год.
Відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 19 лютого 2026 року для розгляду цієї справи замінено суддю Сопруна В. В. та визначено склад колегії суддів: (суддя-доповідач) Войтко Ю. Б., судді Матківська М. В., Стадник І. М.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував, що під час розгляду справи було з`ясовано думку дітей, які не заперечували проти позбавлення батька батьківських прав, однак усупереч вимогам статті 171 СК України та частини четвертої статті 265 ЦПК України суд не навів у мотивувальній частині рішення оцінки їх позиції.
Скаржник також вважає помилковим висновок місцевого суду щодо рекомендаційного характеру висновку органу опіки та піклування, оскільки у ньому, на його думку, відображено встановлені обставини ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків: відсутність інтересу до життя та потреб дітей, тривале не спілкування з ними, ненадання матеріальної допомоги та неучасть у їх лікуванні й оздоровленні. Зазначає, що пояснення дітей у судовому засіданні також свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.
Крім того, апелянт посилається на роз`яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3, та практику Верховного Суду у правах №607/2631/15-ц, № 1915/2789/2012, №520/8261/19, відповідно до яких ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце у разі не піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання та належні умови життя. На думку скаржника, такі обставини мали місце у цій справі, однак суд першої інстанції їх належним чином не врахував. У зв`язку з цим він просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу
Третя особа – Служба у справах дітей Дашівської селищної ради Гайсинського району Вінницької області подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить вирішення позовних вимог залишила на розсуд суду.
Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція учасників справи у судовому засіданні
Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Діденко Н. П. у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
24 лютого 2026 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її перебуванням за кордоном. Разом із тим апеляційний суд не бере зазначене клопотання до уваги, оскільки воно подане в електронній формі без накладення кваліфікованого електронного підпису, що є обов`язковою вимогою процесуального законодавства для електронних документів, які подаються до суду. Факт відсутності кваліфікованого електронного підпису підтверджується Актом № 125/26 Вінницького апеляційного суду. За таких обставин подане клопотання не може вважатися належним процесуальним документом і не породжує для суду обов`язку вирішувати питання про відкладення розгляду справи.
Інших заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи від позивача або її представника до суду не надходило. Враховуючи належне повідомлення учасників справи та відсутність передбачених законом підстав для відкладення розгляду, а також строки розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у ній матеріалами.
Відповідач у судове засідання апеляційного суду не з`явився. Надіслана на його адресу судова повістка повернулася до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою».
Згідно з правовою позицією Верховного Суду (Постанови ВС від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30 листопада 2022 року у справі №760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31 серпня 2022 року у справі № 760/17314/17) судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, що свідчить про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи. За таких обставин відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи.
Третя особа – Служба у справах дітей Дашівської селищної ради Гайсинського району Вінницької області у поданому відзиві просила розглянути справу за відсутності її представника, а вирішення позовних вимог залишила на розсуд суду.
Згідно з вимогами частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 2016 року, який розірвано рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2020 року.
Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвами про народження.
Судовим наказом Іллінецького районного суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 листопада 2020 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Згідно з розрахунком заборгованості у виконавчому провадженні № 72751199 станом на 01 травня 2025 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів становить 222 451,20 грн.
Відповідно до доручення від 20 квітня 2023 року відповідач уповноважив позивачку представляти його інтереси перед фізичними та юридичними особами й органами влади, у тому числі в закладах охорони здоров`я та освіти, та надав їй право приймати рішення щодо життя, здоров`я і добробуту дітей до 20 квітня 2028 року.
З наданої Адміністрацією Державної прикордонної служби України інформації вбачається, що відповідач 15–16 січня 2022 року перетинав державний кордон України, інші відомості про перетин кордону за період з 01 січня 2022 року по 22 вересня 2025 року відсутні.
Згідно з довідкою Дашівської селищної ради № 99 від 14 травня 2025 року позивачка разом із дітьми зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як відповідач понад три роки з сім`єю не проживає та участі у вихованні дітей не бере.
Відповідно до довідок навчальних закладів, у яких навчаються діти, відповідач не бере участі у їх вихованні та освітньому процесі, не контактує з педагогами та не цікавиться навчанням, тоді як мати активно займається вихованням і розвитком дітей.
Актом обстеження умов проживання від 16 травня 2025 року встановлено, що діти проживають у належних побутових умовах, забезпечені окремою кімнатою, необхідними речами та технікою, у сім`ї склалися доброзичливі стосунки.
Згідно з висновком органу опіки та піклування Дашівської селищної ради, затвердженим рішенням виконавчого комітету від 19 вересня 2025 року № 169, позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей визнано доцільним та таким, що відповідає їхнім інтересам.

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Між сторонами виник спір з приводу позбавлення батьківських прав.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, від 07 грудня 2006 року).
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках в разі доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Така позиція є сталою в правозастосуванні та неодноразово висловлювалася Верховним Судом. Суд першої інстанції вірно послався на постанови Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18, від 08.04.2020 у справі № 645/731/18, від 24.06.2020 у справі № 344/6374/18, від 23.12.2020 у справі № 522/21914/14, від 22.11.2023 у справі № 1915/2789/12, від 25.01.2023 у справі № 462/4705/19, які є релевантними до обставин цієї справи.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».
У постанові Верховного Суду від 05 червня 2024 року в справі № 722/225/23 (провадження № 61-248св24), зазначено, що «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків».
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.
Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладається на позивача.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність належних, допустимих і достатніх доказів злісного та свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків щодо дітей. Як правильно встановив місцевий суд, щодо відповідача не застосовувалися заходи впливу з боку органів опіки та піклування, органів місцевого самоврядування чи правоохоронних органів, відсутні відомості про проведення з ним профілактичної роботи або офіційні попередження.
У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24), зазначено, що «очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів […] Посилання на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставною скасування судових рішень, оскільки простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та дітьми, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дітьми з боку їх матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його дітей. Особливо в ситуації, коли батько наполегливо вказував, що він хоче відновити та розвивати стосунки зі своїми дітьми».
Та обставина, що  ОСОБА_2  перебуває за кордоном, не є підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.
У постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 522/9895/22 зазначено, що «доводи касаційної скарги про ненадання відповідачем, який перебуває за кордоном, матеріальної допомоги на утримання дитини, колегія суддів не приймає, оскільки вказана обставина в силу положень статті 164 СК України не є підставою для позбавлення особи батьківських прав, адже сама по собі не свідчить про ухилення відповідачем від виконання обов`язків із виховання дитини».
Тобто, тимчасове перебування відповідача за кордоном (внаслідок життєвих обставин) та сам по собі факт, що протягом тривалого часу вихованням і розвитком дітей займається мати, не є беззаперечним доказом свідомого нехтування батьком своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключним заходом впливу і допускається лише за наявності винної поведінки батьків та неможливості її зміни. Такий підхід узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, зокрема з висновками, викладеними у постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, відповідно до яких простої бездіяльності одного з батьків недостатньо для встановлення виняткових обставин, що виправдовують позбавлення батьківських прав.
Колегія суддів враховує, що 20 квітня 2023 року відповідач надав позивачці нотаріально посвідчене доручення щодо представництва його інтересів у державних і недержавних органах, у закладах охорони здоров`я та освіти, а також щодо прийняття рішень стосовно життя, здоров`я та добробуту дітей. 
Такі дії свідчать про вжиття відповідачем заходів для забезпечення інтересів дітей і не підтверджують його повного самоусунення від батьківських обов`язків.
Суд першої інстанції обґрунтовано оцінив висновок органу опіки та піклування як доказ, що має рекомендаційний характер. Наданий висновок не містить переконливих даних про наявність виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем батьківськими обов`язками та реальну загрозу для дітей. Перебування відповідача за кордоном і наявність заборгованості зі сплати аліментів самі по собі не є підставами для позбавлення батьківських прав. При цьому апеляційний суд враховує відсутність доказів на підтвердження того, шо відповідач обізнаний про наявність судового наказу про стягнення з нього аліментів на утримання дітей.
Відтак, доводи апеляційної скарги щодо обов`язковості для суду висновку органу опіки та піклування також є помилковими. Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили. Висновок органу опіки та піклування підлягає оцінці нарівні з іншими доказами та має рекомендаційний характер. Сам по собі він не звільняє позивача від обов`язку доведення наявності свідомого, винного та тривалого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Наданий у справі висновок ґрунтується переважно на поясненнях матері та характеристиках із навчальних закладів і не містить відомостей про вжиття щодо відповідача заходів впливу чи проведення з ним профілактичної роботи, що саме по собі не підтверджує наявності виключних обставин, необхідних для позбавлення батьківських прав.
Апеляційний суд також бере до уваги, що позивач не довела, якої конкретної мети буде досягнуто шляхом позбавлення відповідача батьківських прав і яким чином це рішення покращить становище дітей. З урахуванням найкращих інтересів дітей, відсутності доведених виключних обставин та належних доказів винної поведінки відповідача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав.
Посилання скаржника на те, що місцевий суд не надав оцінки думці дітей, не свідчить про неправильність ухваленого рішення. Відповідно до статті 171 СК України дитина має право бути вислуханою при вирішенні спору щодо позбавлення батьківських прав, однак її думка не є безумовною підставою для задоволення позову. 
Так, озвучена в судовому засіданні думка дітей, що батька потрібно позбавити батьківських прав не є єдиною підставою, яка враховується під час вирішення питання про позбавлення батьківських прав, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через свій вік неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.
Суд зобов`язаний оцінювати таку думку у сукупності з іншими доказами та з урахуванням найкращих інтересів дитини. Навіть за умови формального не наведення у мотивувальній частині рішення детальної оцінки висловленої дітьми позиції, сама по собі ця обставина не може бути підставою для скасування законного й обґрунтованого рішення, оскільки з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції врахував усі зібрані докази в їх сукупності та дійшов висновку про відсутність виключних підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав.
Посилання скаржника на положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 не спростовують висновків суду першої інстанції. Наведені у цій постанові критерії свідчать про необхідність встановлення саме винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Водночас із матеріалів справи не вбачається належних і достатніх доказів того, що відповідач умисно та злісно ухиляється від виконання батьківських обов`язків у розумінні наведених роз`яснень. Сам факт відсутності активної участі батька у повсякденному житті дітей та наявність заборгованості зі сплати аліментів, без встановлення інших обставин, що свідчили б про реальну загрозу інтересам дітей, не є достатньою підставою для застосування крайнього заходу впливу.
Щодо посилань на постанови Верховного Суду у справах № 607/2631/15-ц, № 1915/2789/2012 та № 520/8261/19, апеляційний суд зазначає, що правові висновки, викладені у цих рішеннях, зроблені з урахуванням конкретних фактичних обставин тих справ. Натомість у даній справі встановлені інші фактичні дані, які не свідчать про наявність виключних обставин для позбавлення відповідача батьківських прав. Суд першої інстанції надав належну оцінку всім доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо вирішення питання про позбавлення батьківських прав відповідача відносно дітей, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.
Інші доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, так як суд вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Діденко Наталія Петрівна залишити без задоволення.
Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 12 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 26 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

І. М. Стадник