ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2153/26 Справа № 183/4204/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Парфьонов Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В.,

Учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги»,
відповідач  ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги» на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Парфьонов Д.О.
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У квітні 2025року Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги» (далі – ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги») подало в суд позов проти  ОСОБА_1  з вимогою про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію за період з 01 лютого 2022року по 31 березня 2024року в розмірі 35479,92грн.
Існування таких вимог позивач обґрунтовував тим, що постановою НКРЕКП від 14 червня 2018року № 429 ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» видано ліцензію з постачання електричної енергії споживачам. Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги» відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018року № 312 (далі – ПРРЕЕ) постачає електричну енергію споживачам та виконує функції постачальника універсальних послуг на території Дніпропетровської області. Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги» опубліковано договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг на офіційному веб-сайті https://vasno.com.ua.contract (далі – договір). У пункті 13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про ринок електричної енергії» передбачено, що фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.
Позивач вказував, що відповідачка ОСОБА_1 приєдналася до договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, внаслідок чого стала споживачем універсальної послуги. Крім того, вона є побутовим споживачем електричної енергії, на її ім`я відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , фактично споживає електричну енергію та здійснювала оплату за послуги електропостачання (письмові звернення щодо відключення об`єкту і наміру розірвати публічний договір відсутні), яка постачається на об`єкт, згідно умов нового договору та оплатою частини боргу.
Відповідно до інформації з Державного реєстру нерухомості від 31 травня 2024року за адресою: АДРЕСА_1 , власником квартири є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Проте, на думку позивача, відповідачка тривалий час порушувала умови договору та не виконувала належним чином покладені на неї зобов`язання в частині своєчасної та повної оплати за спожиту електричну енергію за вказаною адресою. У зв`язку з невиконанням відповідачкою своїх обов`язків, передбачених договором, станом на 31 березня 2024року утворилася заборгованість в розмірі 35 479,92грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2025року у задоволенні позову відмовлено.
Висновки суду першої інстанції ґрунтувались на тому, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин того, що відповідачка є споживачем послуг з постачання електричної енергії за спірною адресою, власником вказаної квартири, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за спожиту електричну енергію.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
12 листопада 2025року ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» подало безпосередньо до суду апеляційної інстанції через підсистему «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2025року.
В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду та висловив вимогу про скасування рішення та задоволення позову повністю.
Доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Наявність факту існування між сторонами фактичних договірних відносин підтверджується наданими позивачем доказами.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу, відповідачка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2025року витребувано з Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу; та 25 грудня 2025року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 січня 2026року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2025року.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 січня 2026року справу призначено до судового розгляду без повідомлення учасників справи.
Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Сторони у справі у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
За змістом Інформаційної довідки про персональні дані для ведення ППР, складеної за підписом начальника Новомосковського ЦОК Гордієнко А., відповідачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , паспортні дані НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 , ККС: НОМЕР_1 /а.с.16/.
З наданої позивачем інформації про державний реєстр прав на нерухоме майно вбачається, що квартира АДРЕСА_3 перебуває у приватній власності, дата рішення про реєстрацію – 04 листопада 2005року, підстава – свідоцтво про право власності БН, 11 лютого 1992року, виконавчий комітет Новомосковської міської ради депутатів /а.с.17/.
Згідно розрахунку боргу за період з 01 лютого 2022року по 31 березня 2024року по особовому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 , ЕІС-код точки комерційного обліку – 62Z4469980532230, за адресою: АДРЕСА_2 , наявна заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 35 479,92грн /а.с.18/. 
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
У своїх висновках про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції вирішального значення надав тій обставині, що позивачем не підтверджені належними та допустимим доказами обставини щодо існування між сторонами фактичних договірних правовідносин.
Дослідивши наявні в цивільній справі документальні докази апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити так як судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Визначальним для правильного вирішення даної справи є встановлення факту надання позивачем послуг з постачання електричної енергії, правильність нарахування заборгованості та її розмір, а також з`ясування питання про те, чи дійсно відповідачка ОСОБА_1 має обов`язок сплачувати позивачу за надані послуги.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги – результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
До житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги – послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами (пункт 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Згідно пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються статтею 714 ЦК України, статтею 77 Закону України від 13 квітня 2017року № 2019-VIII «Про ринок електричної енергії», Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018року № 312.
Відповідно до статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.
Відповідно до частини третьої статті 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний: 1) сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; 2) надавати постачальникам послуг комерційного обліку, з якими він уклав договір, доступ до своїх електроустановок для здійснення монтажу, технічного обслуговування та зняття показників з приладів обліку споживання електричної енергії; 3) дотримуватися правил технічної експлуатації, правил безпеки під час експлуатації власних електроустановок, нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та умов укладених договорів; 4) врегулювати у порядку, визначеному кодексом систем розподілу, відносини щодо технічного забезпечення розподілу електричної енергії з оператором системи розподілу.
Згідно з Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14 березня 2018року № 312, споживач електричної енергії зобов`язаний: користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів); сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; забезпечувати належний технічний стан та безпечну експлуатацію своїх електроустановок та електроприладів згідно з вимогами нормативно-технічних документів та нормативно-правових актів України; узгоджувати з оператором системи нові підключення та переобладнання внутрішньої електропроводки, здійснювані з метою збільшення споживання електричної потужності; своєчасно вживати відповідних заходів для усунення виявлених порушень; не допускати безоблікового використання електричної енергії або використання електричної енергії для професійної та/або господарської діяльності на об`єктах, які розраховуються за електричну енергії за тарифом побутових споживачів, а також відшкодовувати збитки, завдані оператору системи та/або споживачу (основному споживачу), у разі виявлення безоблікового використання електричної енергії (пункт 5.5.5 Правил РРЕЕ).
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частина перша статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Звертаючись до суду з позовом Товариство на підтвердження обставин щодо існування між сторонами фактичних договірних правовідносин надало інформаційну довідку Українського бюро кредитних історій № req2#000938577246 від 31 травня 2024року з державного реєстру прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що квартира АДРЕСА_3 перебуває у приватній власності, дата рішення про реєстрацію – 04 листопада 2005року, підстава – свідоцтво про право власності БН, 11 лютого 1992року, виконавчий комітет Новомосковської міської ради депутатів /а.с.17/.
Встановлено, що згідно свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок (домоволодіння) від 11 лютого 1992року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради депутатів № 42 від 11 січня 1991року та зареєстрованого в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за № 13648-92, квартира АДРЕСА_3 належить  ОСОБА_1 на праві особистої власності /а.с.89/.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що 15 серпня 2017року між  ОСОБА_1 , як споживачем, та ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго», як електропостачальником, було укладено договір № 9227033 про користування електричної енергією. На договорі міститься відмітка про отримання споживачем примірнику свого договору /а.с.79-84/.
Відповідно до пункту 1.1 договору № 9227033 від 15 серпня 2017року за цим договором електропостачальник бере на себе зобов`язання надійно постачати електричну енергію на об`єкт споживача – квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та яка належить на праві власності відповідно до свідоцтва на право власності від 11 лютого 1992року, у необхідних йому обсягах відповідно до потужності 3,0 кВт, з гарантованим рівнем надійності, безпеки і якості, а споживач зобов`язується оплачувати спожиту електричну енергію за тарифами, встановленими НКРЕКП, у строки, передбачені цим договором.
Крім того, 15 серпня 2017року між споживачем ОСОБА_1 та ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» в особі начальника Новомосковського ЦОК Староконь Т.А. було складено акт розмежування балансової належності електричних мереж (за ознаками права власності) та експлуатаційної відповідальності сторін (а.с.85).
Також в матеріалах справи міститься письмова заява  ОСОБА_1 , поданої на ім`я начальника Новомосковського ЦОК Староконь Т.А., в якій вона просила укласти з нею договір про користування електричною енергією для побутових споживачів за адресою: АДРЕСА_2  (а.с.86).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право – обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком (частина третя статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015року № 417-VIII).
Власність, відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України, зобов`язує.
Крім того, відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна.
Апеляційний суд враховує, що на адресу ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» від  ОСОБА_1  за період з 01 лютого 2022року по 31 березня 2024року не надходили скарги про ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг з постачання електричної енергії, такі докази матеріали справи не містять.
Натомість матеріалами справи підтверджується, що  ОСОБА_1  частково вносила оплату за спожиту електричну енергію за спірний період, а саме 02 лютого 2022року по особовому рахунку № НОМЕР_1 на суму 2 882,04грн, що підтверджується розрахунком заборгованості.
Отже, своїми діями – сплата за спожиту електричну енергію та відсутність скарг за спірний період,  ОСОБА_1  підтвердила факт отримання послуг з постачання електричної енергії від ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги». Проте, надалі оплату за надані їй послуги не проводила, у зв`язку з чим виникла заборгованість за період з 01 лютого 2022року по 31 березня 2024року в розмірі 35 479,92грн.
Апеляційний суд вважає, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт отримання відповідачкою житлово-комунальних послуг, як власником квартири АДРЕСА_3 , а також невиконання останньою обов`язку щодо їх оплати. Зазначеного відповідачка не спростувала.
Виходячи з аналізу наведених норм закону, а також встановивши, що відповідачка зобов`язання за договором про надання послуг з постачання електричної енергії у належному їй житловому приміщенні виконувала неналежним чином, врахувавши те, що  ОСОБА_1  не надано доказів на підтвердження її звернення до позивача із заявами про ненадання послуг або надання їх неналежної якості, зниження їх якості, зокрема відхилення їх кількісних і якісних показників від нормативних, взявши до уваги, що доказів на підтвердження того, що вона відмовилася у встановленому законом порядку від надання позивачем послуг з постачання електричної енергії, відповідачка також не надала, – суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявність підстав для стягнення з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» заборгованості за спожиту електричну енергію за період з 01 лютого 2022року по 31 березня 2024року в розмірі 35 479,92грн.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить апеляційний суд та вважає що суд першої інстанції в частині доводів що стали предметом апеляційного оскарження не виконав вимоги про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду в частині позовних вимог, в задоволенні яких судом відмовлено здійснені з недотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства заборгованості за спожиту електричну енергію за період з 01 лютого 2022року по 31 березня 2024року в розмірі 35 479,92грн.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Приймаючи до уваги висновок апеляційного суду про задоволення позовних вимог, з відповідачки  ОСОБА_1  на користь позивача ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в загальному розмірі 6 056,00грн (2 422,40 + 3 633,60 = 6 056,00).
Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Задовольнити апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги».
Рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2025року – скасувати.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію – задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги» заборгованість за спожиту електричну енергію за період з 01 лютого 2022року по 31 березня 2024року в розмірі 35 479,92грн.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги» судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 6 056,00грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 10 березня 2026року.

Судді: