ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 697/2794/25		
Провадження № 22-ц/821/578/26		
Категорія: 307020000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М. 
за участю секретаря: Руденко А.О. 

учасники справи:
заявник:  ОСОБА_1 , 
представник заявника: адвокат Дубовий Олександр Володимирович,
заінтересовані особи:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, Канівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дубового Олександра Володимировича на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19 грудня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Колісник Л.О. в приміщенні Канівського міськрайонного суду Черкаської області) у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, Канівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог

24 жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, Канівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
В обґрунтування заяви зазначила, що вона є дружиною військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_4 . 
Згідно акта службового розслідування військової частини НОМЕР_1 о 03:10 годині 02.02.2024, на північно-східних околицях населеного пункту Кліщіївка Донецької області, внаслідок ворожого артилерійського обстрілу загинув водій стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти сержант ОСОБА_4 . Тіло загиблого залишається неподалік позиції «ГАДЮКА-2».
Дані службового розслідування щодо зникнення безвісти ОСОБА_4 надають можливість стверджувати, що він загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 під час захисту Батьківщини в населеному пункті Кліщіївка Бахмутського району Донецької області. 
Так, ІНФОРМАЦІЯ_2 о 21:31 біля позиції відділення «ГАДЮКА 2» у населеному пункті Кліщіївка Бахмутського району Донецької області під час евакуації пораненого ОСОБА_5 внаслідок ворожого артилерійського обстрілу ОСОБА_4 отримав поранення нижніх кінцівок. ОСОБА_6 , який разом з ОСОБА_4 проводив евакуацію ОСОБА_5 , наклав турнікет на ногу пораненому ОСОБА_4 
02.02.2024 близько 00:40 поранений ОСОБА_5 доповів у рацію, що стан ОСОБА_4 важкий, а о 03:25 ОСОБА_5 доповів, що внаслідок обстрілу ворожої артилерії загинув сержант ОСОБА_4 , у нього відсутній пульс, немає дихання та серцебиття. До такого ж висновку дійшов і ОСОБА_6 .
Заявниця вказує, що тіло загиблого сержанта ОСОБА_4 було залишено біля позиції відділення «ГАДЮКА2», що знаходиться в населеному пункті Кліщіївка Бахмутського району Донецької області і ОСОБА_4 не було визнано загиблим, а за результатами службового розслідування було визнано таким, що зник безвісти. 
Згідно листів військової частини НОМЕР_1 вбачається, що були здійснені неодноразові спроби евакуювати тіло ОСОБА_4 , однак розташування позицій та ситуація на полі бою не дозволили це зробити. 
У зв`язку з цим єдиним способом зареєструвати факт смерті ОСОБА_4 є звернення до суду. 
Інших способів встановити факт смерті ОСОБА_4 законодавство не надає. 
Вказує, що встановлення даного факту необхідне для прийняття спадщини.
На підставі наведеного, заявниця просила суд встановити факт загибелі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 під час захисту Батьківщини у населеному пункті Кліщіївка Бахмутського району Донецької області .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19 грудня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, Канівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру- відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що заявниця просить встановити факт смерті ОСОБА_4 , що мав місце ІНФОРМАЦІЯ_1 в районі населеного пункту Кліщіївка Бахмутського району Донецької області в районі проведення воєнних (бойових) дій під час виконання бойового завдання, що підтверджується актом службового розслідування військової частини НОМЕР_1 . Як на правову підставу посилається на пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України.
Надані заявницею докази у своїй сукупності достовірно не свідчать про смерть ОСОБА_4 , а лише дають підстави для обґрунтованого припущення про його смерть за обставин, що підтверджені цими доказами, тобто свідчать про припущення загибелі останнього.
Суд зазначив, що за наявності у заявниці вірогідного припущення про смерть військовослужбовця сержанта ОСОБА_4 , остання не позбавлена можливості звернутися до суду із заявою про оголошення судом ОСОБА_4 померлим на підставі частини другої статті 46 ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 19 січня 2026 року через систему «Електронний суд», представник ОСОБА_1 – адвокат Дубовий О.В., вважаючи рішення суду першої інстанції необгрунтованим, прийнятим з суттєвим порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19 грудня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що основною аргументацією суду першої інстанції для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту смерті ОСОБА_4 є те, що на підставі доказів суд може тільки припускати факт загибелі ОСОБА_4 , проте така позиція не відповідає дійсним обставинам справи, суперечить самій мотивувальній частині рішення суду.
Про загибель ОСОБА_4 беззаперечно свідчать дані, надані заявником: ОСОБА_4 за результатами ворожого обстрілу не подавав ознак життя; були наявні неодноразові спроби евакуювати тіло ОСОБА_4 ; тіло ОСОБА_4 тривалий час продовжувало перебувати у полі зору представників військової частини НОМЕР_1 і жодних ознак життя ОСОБА_4 за цей час не подавав.
На переконання скаржника, вказані обставини у сукупності свідчать про те, що ОСОБА_4 загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 під час захисту Батьківщини у населеному пункті Кліщіївка, Бахмутського району, Донецької області.
Суд першої інстанції прийняв рішення із суттєвим порушенням норм процесуального права, розглянувши заяву на підставі п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України замість п. 9 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, що призвело до постановлення помилкового рішення.
Вказує, що ОСОБА_4 визнаний таким, що пропав безвісти з обставин, що загрожували йому смертю, адже його визнали зниклим безвісти у результаті того, що його тіло не могло бути евакуйовано з позиції, де він виконував військові обов`язки із захисту Батьківщини на території введення активних бойових дій.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду  09 лютого 2026 року, представник Міністерства оборони України – Кучма А.Г., вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки воно є законним та обгрунтованим.

Фактичні обставини справи 

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, серія НОМЕР_2 від 10.02.1996 ОСОБА_4 та ОСОБА_7 уклали шлюб 10.02.1996, після укладення шлюбу прізвище подружжя – ОСОБА_8 .
Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 встановлено, що матір`ю ОСОБА_4 є ОСОБА_2 .
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 26.02.1997, свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 15.08.2020 встановлено, що ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_4 .
Відповідно до повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_4 від 12.02.2024 ОСОБА_4 02.02.2024 зник безвісти, виконуючи бойове завдання із захисту територіальної цілісності та недоторканості України в Донецькій області.
Відповідно до даних витягу з ЄРДР від 14.02.2024 внесені відомості до реєстру про зникнення безвісти військовослужбовця ЗСУ ОСОБА_4 під час виконання бойового завдання в Донецькій області.
Відповідно до акту службового розслідування, проведеного у в/ч НОМЕР_1 встановлено, що згідно рапорту від 02.02.2024 командира стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , старшого сержанта ОСОБА_9 о 03:10 годині 02.02.2024, на північно-східних околицях населеного пункту Кліщіївка Донецької області, внаслідок ворожого артилерійського обстрілу загинув водій стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти сержант ОСОБА_4 . Тіло загиблого залишається неподалік позиції «ГАДЮКА-2».
Відповідно до обставин, які були встановлені службовим розслідуванням, 01.02.2024 о 21:31 біля позиції відділення «ГАДЮКА2» у населеному пункті Кліщіївка Бахмутського району Донецької області під час евакуації пораненого ОСОБА_5 внаслідок ворожого артилерійського обстрілу ОСОБА_4 отримав поранення нижніх кінцівок. ОСОБА_6 , який разом з ОСОБА_4 проводив евакуацію ОСОБА_5 , наклав турнікет на ногу пораненому ОСОБА_4 . Однак, оскільки по військовослужбовцях вівся прицільний вогонь, вони прийняли рішення збільшити дистанцію між собою. 02.02.2024 близько 00:40 поранений ОСОБА_5 доповз до пораненого ОСОБА_4 та доповів у рацію, що стан останнього важкий. Вже о 03:10 02.02.2024 почався ворожий артилерійський обстріл по пораненим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а о 03:25 ОСОБА_5 доповів, що внаслідок обстрілу ворожої артилерії загинув сержант ОСОБА_4 , у нього відсутній пульс, немає дихання та серцебиття. До такого ж висновку дійшов і ОСОБА_6 , коли підійшов до ОСОБА_4 , щоб перевірити його стан, але ОСОБА_4 вже не подавав ознак життя, у нього було відсутнє дихання і пульс.
За результатами службового розслідування військовослужбовець сержант ОСОБА_4 вважається безвісти зниклим. Випадок вважається таким, що пов`язаний з виконанням бойового завдання та захисту територіальної цілісності і недоторканості України.
Згідно з листами військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 10.06.2024, 23.08.2024 повідомлено, що всі наявні речі та документи зниклого безвісти ОСОБА_4 були надіслані на адресу сестри ОСОБА_10 . Здійснювалися спроби розшуку та евакуації тіла ОСОБА_4 , проте розташування позицій та ситуація на полі бою не дозволили провести її успішно. 

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
За змістом норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Здійснення правосуддя на засадах верховенства права забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 25 січня 2022 року в справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 18 січня 2023 року в справі № 488/2807/17 (пункт 86)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови від 29 вересня 2020 року в справі № 378/596/16 (пункт 77), від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (пункт 52), від 15 вересня 2022 року в справі № 910/12525/20 (пункт 148)).
Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту смерті чоловіка, заявниця послалася на п. 9 ч. 1 ст. 315 ЦПК України.
Порядок розгляду судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, передбачений Главою 6 Розділу IV ЦПК України «Окреме провадження».
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
Чинний ЦПК України містить чотири процедури, наслідком якої є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами державної реєстрації актів цивільного стану може бути видано свідоцтво про смерть, зокрема:
– встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України);
– встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України);
– встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України);
– визнання фізичної особи померлою (статті 305–309 ЦПК України).
Згідно з частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Водночас, пункт 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, деталізує положення статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та встановлює, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.
Відповідно до абзацу другого частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.
Справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду (частина друга статті 317 ЦПК України).
У заяві повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (частини перша-друга статті 318 ЦПК України).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи в умовах воєнного чи надзвичайного стану та на тимчасово окупованих територіях» розширено перелік територій, щодо яких поширюється дія статті 317 ЦПК України. На сьогодні до них належать території, на яких введено воєнний чи надзвичайний стан, або тимчасово окуповані території України, визначені такими відповідно до законодавства.
Враховуючи, що Указом Президента України воєнний стан уведено із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року на території України, дія такого спрощеного порядку поширюється на встановлення юридичних фактів, що відбулись на всій території України. Здебільшого цей спрощений порядок застосовується у зоні воєнних дій та на тимчасово окупованих територіях України, оскільки на таких територіях не функціонують відповідні органи, які можуть зафіксувати факт смерті.
Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.
Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, зокрема в обставинах, що загрожували їй смертю.
Такі висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2024 року в справі № 183/3496/24, від 25 вересня 2024 року в справі № 759/980/24.
Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту смерті чоловіка ОСОБА_4 , заявниця посилалась на те, що факт його загибелі під час виконання бойового завдання підтверджується актом службового розслідування військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2024. Як на правову підставу, ОСОБА_1 посилалась на п. 9 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, яким передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
На підтвердження вимог заяви ОСОБА_1 надала до суду копії листів військової частини НОМЕР_1 від 10.06.2024 та від 23.08.2024, адресовані ОСОБА_2 , копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 16.02.2024, копію акту службового розслідування військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2024, витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 82 від 01.03.2024 про результат службового розслідування, призначеного командиром військової частини НОМЕР_1 №82 від 02.02.2024, повідомлення про зникнення безвісти військовослужбовця ОСОБА_4 від 12.02.2024.
Вирішуючи дану заяву, суд першої інстанції виходив із того, що надані заявницею докази у своїй сукупності достовірно не свідчать про смерть ОСОБА_4 , а лише дають підстави для обґрунтованого припущення про його смерть за обставин, що підтверджені цими доказами, тобто свідчать про припущення загибелі останнього, у зв`язку із чим суд дійшов правильного висновку, що підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 відсутні.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що за наявності у заявниці вірогідного припущення про смерть військовослужбовця сержанта ОСОБА_4 , остання не позбавлена можливості звернутися до суду із заявою про оголошення судом ОСОБА_4 померлим на підставі частини другої статті 46 ЦК України.
У постанові від 11 грудня 2024 року в справі № 755/11021/22 (провадження № 14-94цс24) Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання про оголошення померлим фізичної особи – громадянина України, який, виконуючи обов`язок із захисту України, вірогідно загинув в результаті влучання ворожої ракети в охоронюваний ним об`єкт у м. Києві та виснувала, що оголошення фізичної особи померлою (смерть in absentia) – це судове визнання померлою фізичної особи, щодо якої за місцем її постійного проживання немає будь-яких відомостей про місце перебування протягом встановленого законом строку.
У правовому контексті, оголошення фізичної особи померлою є припущенням її смерті (praesumptio mortis), що має наслідком припинення правосуб`єктності. Суд під час оголошення фізичної особи померлою достеменно не може встановити факт її смерті, а лише припускає це на підставі непрямих доказів або у зв`язку із тривалою безвісною відсутністю.
Оголошення фізичної особи померлою є юридичною фікцією, техніко-правовим прийомом, за якого суд визнає дійсними юридичні факти і обставини, які не підтверджуються неспростовними доказами через брак останніх або їх недостатність.
Законодавець розрізняє дві підстави оголошення судом фізичної особи померлою: загальну та спеціальну.
Відповідно до частини першої статті 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, – протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру – протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
За змістом частини другої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.
У частині першій статті 46 ЦК України міститься загальна норма: «фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років» – та дві спеціальні: «якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, – протягом шести місяців» та «за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру – протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру».
У частині другій статті 46 ЦК України законодавець навів дві спеціальні норми: «фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій» (речення перше) та «з урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців» (речення друге).
При цьому, речення друге частини другої статті 46 ЦК України передбачено задля врегулювання ситуацій, коли у суду є достатні істотні підстави вважати, що на основі доказів у конкретній справі фізична особа – з надзвичайно великою вірогідністю – є дійсно померлою (загиблою), і що впродовж двох років, зазначених у частині першій цієї статті, про особу не буде додаткових відомостей як про живу.
Частину другу статті 46 ЦК України потрібно тлумачити з урахуванням динамічного характеру суспільних відносин, які в умовах воєнних дій, збройних конфліктів зазнають швидких і непередбачуваних змін. Це вимагає оперативного реагування з боку суду для забезпечення ефективної охорони прав і законних інтересів осіб, у яких у зв`язку з вірогідною смертю зниклої особи виникають певні цивільні права та правомірні інтереси. Стислість строків вирішення такої категорії справ та ухвалення судових рішень у досліджуваній категорії справ стає особливо важливою в умовах, коли йдеться про встановлення правового статусу осіб, які зникли безвісти під час воєнних дій, збройного конфлікту, оскільки затримки в правовому реагуванні можуть призвести до погіршення ситуації для постраждалих осіб, їхніх родин і суспільства загалом.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що словосполучення «від дня закінчення воєнних дій», особливо у контексті широкомасштабної збройної агресії рф проти України, потрібно розуміти як визначення строку тривалістю в шість місяців, який потрібно обраховувати передусім від дня закінчення активних бойових дій на певній території України.
Визначення шести місяців як мінімально потрібного строку відображає необхідність обґрунтованого періоду для пошуку зниклої особи, враховуючи особливі обставини зникнення, зокрема під час активних бойових дій. Встановлення такого строку дозволяє зменшити ймовірність того, що особа, яка може бути ще живою, буде передчасно визнана померлою.
Оголошення фізичної особи померлою пов`язується з виникненням у її родичів та інших заінтересованих осіб прав і законних інтересів, як-от: право на спадкування майна, отримання соціальних виплат, призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, припинення шлюбу, припинення зобов`язань, пов`язаних із такою особою, або інші матеріальні чи нематеріальні інтереси, пов`язані зі смертю цієї особи, тощо. Зазначене рішення також має важливе значення для правового статусу членів сім`ї, їх соціального забезпечення та можливості розпоряджатися майном особи, яка була оголошена померлою. Це оголошення має наслідки й для договірних зобов`язань, кредитних відносин і будь-яких інших правочинів, у яких брала участь особа, оскільки це може вплинути на вимоги кредиторів та інші правовідносини, пов`язані із зобов`язаннями.
Тому суд, зважаючи на конкретні обставини справи, повинен застосовувати норми права, які сприяють досягненню справедливого та передбачуваного результату. Правило про мінімальний шестимісячний строк дозволяє використовувати правові приписи до специфічних умов з огляду на активні бойові дії, соціальний контекст і правову невизначеність, яка виникає внаслідок збройної агресії рф.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що стаття 48 ЦК України регулює правові наслідки появи фізичної особи, яка була оголошена померлою. Ця стаття передбачає механізм скасування судом рішення про оголошення фізичної особи померлою у разі, якщо вона з`являється або стає відомою інформація про її місцезнаходження. Завдяки цьому механізму законодавець також прагне забезпечити справедливість, враховуючи потребу в захисті прав людини та її законних інтересів. Стаття 48 ЦК України формує справедливий та розумний баланс між інтересами держави, суспільства та окремих осіб, у яких у зв`язку з вірогідною смертю зниклої фізичної особи виникають певні цивільні права та правомірні інтереси, що є ключовим для функціонування правової системи.
Отже, оголошення фізичної особи померлою – це ствердження судовим рішенням припущення про смерть цієї особи, тобто, констатація високого ступеня ймовірності смерті.
Підставою для оголошення особи померлою є не факти (докази), які напевне свідчать про її загибель, а обставини, що дають підставу припускати смерть такої особи.
З огляду на викладене, виходячи зі змісту статей 43, 46 ЦК України, колегія суддів зазначає, що за наявності припущень про факт смерті фізичної особи, зокрема у зв`язку з воєнними діями, без достовірних доказів, які свідчать про цей факт, правильним буде звернення до суду із заявою про оголошення судом особи померлою (частина друга статті 46 ЦК України), а не із заявою про встановлення факту смерті цієї фізичної особи (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України), що узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2024 року в справі № 755/11021/22 (провадження № 14-94цс24)).
Подібні висновки сформульовані і в постанові Верховного Суду від 24 червня 2025 року в справі № 740/3257/23.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановивши, що надані заявницею докази достовірно не свідчать про смерть ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а лише дають підстави для обґрунтованого припущення смерті за обставин, що підтверджені наданими доказами, які можуть свідчити про смерть останнього, дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті та роз`яснив , що вона не позбавлена можливості звернутися із заявою про оголошення судом ОСОБА_4 померлим на підставі ч. 2 ст. 46 ЦПК України.
Щодо доводів апеляційної скарги про прийняття рішення судом першої інстанції із суттєвим порушенням норм процесуального права, оскільки суд розглянув заяву на підставі п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України замість п. 9 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, то колегія суддів вважає їх слушними, проте вказані доводи не свідчать про порушенням норм процесуального права, які відповідно до вимог ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування по суті правильного рішення суду.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що про загибель ОСОБА_4 беззаперечно свідчать дані, надані заявником: ОСОБА_4 за результатами ворожого обстрілу не подавав ознак життя; були наявні неодноразові спроби евакуювати тіло ОСОБА_4 ; тіло ОСОБА_4 тривалий час продовжувало перебувати у полі зору представників військової частини НОМЕР_1 і жодних ознак життя ОСОБА_4 за цей час не подавав, відхиляються колегією суддів, оскільки вказані докази підтверджують лише факт зникнення ОСОБА_4 за особливих обставин, а не беззаперечний факт смерті. 
Інші доводи апеляційної скарги були предметом апеляційного перегляду, однак на правильність висновків суду першої інстанції щодо вирішення справи по суті не впливають.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до пункту 1 частини 1статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дубового Олександра Володимировича - залишити без задоволення.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19 грудня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, Канівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча   О.В. Карпенко

Судді    О.М. Новіков

Л.І. Василенко

/повний текст постанови суду виготовлений 27 лютого 2026 року/