Справа № 463/5106/25 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В. 
Провадження № 22-ц/811/3597/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Ніткевича А.В. 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду у м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія «Українська страхова група» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2025 року в складі судді Нора Н.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» про стягнення страхового відшкодування,-
встановив:
У червні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» про стягнення страхового відшкодування, просить ухвалити рішення про стягнення з ПрАТ «СК «УСГ» страхове відшкодування в розмірі 50029,09грн., пеню в розмірі 1827,09грн., інфляційне збільшення в розмірі 350,20грн., 3% річних в розмірі 176,82грн., моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 7000,00 грн.
Вимоги обгрунтовує тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 12.11.2023 за участю автомобіля марки «Renault Premium», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки «Citroen C4», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , транспортні засоби зазнали технічних пошкоджень.
12.11.2023 відомості про ДТП були внесені до ЄРДР за №12023140000001178 від 12.11.2023 за ч. 2 ст. 286-1 КК України. 
Автомобіль марки «Renault Premium», д.н.з. НОМЕР_1 , на момент ДТП був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за договором №216408169 у ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група», тому звернувся до останнього за виплатою страхового відшкодування. 
09.01.2024 отримав від відповідача повідомлення про те, що вартість відновлювального ремонту його автомобіля становить 651119,55 грн., ринкова вартість 200064,66 грн., вартість автомобіля в пошкодженому стані становить 96000,00 грн. 
У листі запропоновано звернутися до покупця, який має зобов`язання за ціновою пропозицією до 12.01.2025, проте за вказаним номером телефону ніхто не відповідав. Після цього телефонував на гарячу лінію відповідача, однак жодної інформації не надали, пояснили, що лише після закінчення досудового розслідування виплатять страхове відшкодування у розмірі 104064,66 грн.
З даною сумою був не згідний, тому 18.01.2024 звернувся до судового експерта за проведенням транспортно-товарознавчої експертизи автомобіля марки «Citroen C4», д.н.з. НОМЕР_2 , згідно із висновком експерта №0701/24 шкода, пов`язана з фізичним знищенням даного автомобіля становить 150078,43 грн. 
10.05.2024 повторно звернувся до відповідача про виплату страхового відшкодування. 17.04.2025 відповідач виплатив 109970,91 грн. страхового відшкодування. 
Вважає, що відповідач порушив його право на страхове відшкодування, у зв`язку з чим він недоотримав 50029,09 грн., які просив стягнути в судовому порядку. 
Також, діями відповідача йому завдано моральну шкоду на суму 10000 грн., що виражається в пережитих негативних відчуттях, довгий час залишався без засобу пересування, що спричинило дискомфорт у добиранні до місця праці та здійсненні сімейних справ його та членів сім`ї, моральний стан суттєво погіршився, втратив віру у справедливість, відчував себе пригніченим. 
Згідно із ст. 625 ЦК України до загальної суми заборгованості за період з 10.04.2025 по 22.05.2025 нараховуються пеня в розмірі 1827,09 грн., інфляційне збільшення в розмірі 350,20 грн., 3% річних в розмірі 176,82 грн. Також просив стягнути з відповідача судові витрати по справі.
Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» про стягнення страхового відшкодування - задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 50029,09 грн., пеню в сумі 1827,09 грн., інфляційне збільшення в сумі 350,20 грн., 3% річних в сумі 176,82 грн., витрати на правову допомогу в сумі 4000,00 грн. та судовий збір в сумі 1842,31 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
Рішення суду оскаржив відповідач ПрАТ «Страхова компанія «УСГ», з таким не погоджується, вважає безпідставним, неаргументованим, необгрунтованим та таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; висновки суду, що викладені в рішенні не відповідають дійсним обставинам справи, а також суд першої інстанції безпідставно надав пріоритет доказам позивача, нехтуючи при цьому доказами відповідача, проігнорував позиції Верховного Суду з аналогічних справ, розглянув справу на підставі недопустимих доказів.
Звертає увагу, що виконуючи свої обов`язки, встановлені законодавством України, апелянт з метою визначення матеріального збитку, завданого власникові автомобіля Citroen C4 Picasso, державний реєстраційний № НОМЕР_3 , у результаті пошкодження при ДТП, замовив експертну оцінку та направив незалежного експерта для огляду пошкодженого транспортного засобу.
Згідно із статтею 30 спеціального Закону транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.
Відповідно до Звіту № 3005/23 від 18.12.2023, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Citroen С4, державний реєстраційний № НОМЕР_3 , складає 651119,55 грн., ринкова вартість на дату події складає 200 064,66 грн. 
Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Згідно із Звітом № 1752/24 від 03.07.2024, вартість транспортного засобу Citroen С4, державний реєстраційний № НОМЕР_3 після дорожньо-транспортної пригоди складає 94 043,75 грн.
Вартість витрат на евакуацію транспортного засобу Citroen С4, державний реєстраційний № НОМЕР_3 з місця дорожньо-транспортної пригоди, згідно квитанції від 12.11.2023 складає 4000,00 грн.
Таким чином, розмір страхового відшкодування розраховується наступним чином: 200 064,66 грн. – 94 043,75 грн. + 4 000,00 грн.= 110 020,91 грн.
Враховуючи вищезазначене, за страховим випадком, що стався 12 листопада 2023 року, згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № EP-216408169 від 22 серпня 2023 р., ПрАТ "Страхова компанія "УСГ" прийнято рішення виплатити позивачу страхове відшкодування в розмірі 110 020,91 грн.
Вважає, що наданий позивачем висновок експерта № 0701/24 від 05.02.2024 ПрАТ «СК «УСГ» не має підстав враховувати, оскільки суму страхового відшкодування визначено на підставі Звіту №3005/23 від 18.12.2023 та Звіту 1752/24 від 03.07.2024 складених відповідно до норм Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 1335/5/1159 від 24.07.2009.
Зазначає, що ОСОБА_1 взагалі не набув правових підстав для самостійного обрання аварійного комісара чи експерта для визначення розміру збитків. Покликається на постанову Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 301/1075/15.
Крім того, як вбачається з матеріалів у справі наявні 3 різні Звіти про оцінку, тому й суд мав виходити із положень п.2.ч.1.ст.103 ЦПК України та ініціювати проведення нової експертизи.
Таким чином, всі позовні вимоги позивача до ПАТ «СК «УСГ» є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.
Також статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено відшкодування витрат за послуги стоянки, в разі якщо транспортний засіб вважається знищеним, не передбачено.
Обставини ДТП розглядалися в кримінальній справі, транспортний засіб Citroen C4 Picasso державний реєстраційний № BC0749MH, був речовим доказом у кримінальному провадженні, відтак витрати за послуги стоянки повинні бути віднесені на винну особу.
Крім цього, рахунок не є розрахунковим документом та не підтверджує факт понесення витрат, тому ПАТ «СК «УСГ» не має підстав для компенсації витрат за послуги стоянки, однак суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні лише послався на ст.2. Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» і не прийняв до уваги твердження відповідача про неналежність наданих позивачем документів.
Щодо стягнення пені, інфляційного збільшення та 3% річних то з цього приводу зазначає, що суд першоі інстанції з незрозумілих підстав зазначив, що за період з 10.04.2025 по 22.05.2025 сума заборгованості за час прострочення виплати становить: пеня в розмірі 1827,09 грн., інфляційне збільшення в розмірі 350,20 грн., 3% річних в розмірі 176,82грн. 
Суд прийняв такий розрахунок як належний та допустимий доказ позовної вимоги, оскільки доказів протилежного відповідачі не представили, та відповідно, ухвалив рішення про стягнення такої суми в примусовому порядку.
Звертає увагу, що рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.
Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Оскільки Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним, то його норми та положення мають пріоритет над загальними нормами Цивільного кодексу України, тому вимоги позивача щодо пені за прострочення виплати страхового відшкодування, 3% річних та інфляційних втрат, не можуть бути визнані правомірними, оскільки страхове відшкодування не мало бути сплачено з об`єктивних підстав, то й нарахування штрафних санкцій за прострочення його сплати є безпідставним та неправомірним.
Щодо наявності у діях страхувальника вини, зазначає, що Пустомитівський районний судом Львівської області ухвалою від 20.03.25 по справі № 450/1866/24 постановив кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2.ст.286-1 КК України закрити у зв`язку зі смертю обвинуваченого ОСОБА_2 .
Покликаючись на ухвалу Об`єднаної Палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16.01.2019 по справі № 761/33482/16-к., зазначає, що закриття кримінального провадження у зв`язку зі смертю особи, щодо якої здійснюється це провадження, крім випадків, коли воно є необхідним для реабілітації померлого, по суті означає припинення процесуальної діяльності щодо встановлення винуватості особи у вчиненні певного злочину та відмову держави від притягнення її до кримінальної відповідальності й призначення їй покарання. Припинення кримінального переслідування особи, яка померла, дозволяє уникнути надмірного витрачання ресурсів держави, адже продовження такого переслідування виключно заради формального визнання померлого винуватим у вчиненні злочину, як правило, не має жодного практичного сенсу.
Зважаючи на те, що вина ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена, то у ПрАТ «СК «УСГ» на теперішній час відсутні підстави для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування потерпілій особі.
Щодо судових витрат, то склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, постанова від 16.11.2022 у справі № 916/2016/21 тощо).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», рішення у справі «Баришевський проти України», рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України», рішення у справі «Двойних проти України», рішення у справі «Меріт проти України»).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відкриваючи провадження у справі № 199/10939/23, ухвалою від 26.12.2023 суд призначив справу до розгляду за правилами спрощеного провадження без виклику сторін, що свідчить про віднесення цієї справи до малозначних.
Беручи до уваги, що вказана справа є малозначною, не відзначається особливою, складністю, розгляд справи здійснюється без виклику сторін, зазначення позивачем про витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн є неспівмірним зі: складністю справи; часом, витраченим представником на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для відповідача.

Разом з цим, важливим моментом є те, що процесуальне законодавство передбачає компенсацію не будь яких витрат на правову допомогу, а саме витрат на професійну правничу допомогу, тобто наданих адвокатом, однак позивачем не надано жодного доказу, який би підтвердив саме такі витрати.
Просить скасувати Личаківського районного суду м. Львова від 25.09.2025 скасувати повністю та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі за безпідставністю заявлених вимог.
24.02.2026 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому покликається на те, що не був згідний із сумою страхового відшкодування, яку запропонував страховик, не погоджується із твердженням останнього про те, що не набув правових підстав для самостійного обрання експерта, звіти йому ніхто не надавав для ознайомлення, тому був змушений замовити судову транспортну-товарознавчу експертизу. Також звертає увагу, що надав у страхову компанію рахунок про оплату послуг за стоянку транспортного засобу і такі витрати повинні включатися до складу судових витрат та підлягали відшкодуванню зі страхової компанії. Закриття кримінального провадженняу зв`язку із смертю обвинуваченого не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати матеріальну шкоду. Зазначаючи про прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, в апеляційній скарзі страховик зазначає про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування. Щодо понесених витрат на правову допомогу, запропонована йому правова допомога є найнижчою за ціною з якої суд задоволив лише 4000,00 грн. Просить оскаржуване рішення залишити у силі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що шкода пов`язана з фізичним знищенням автомобіля позивача «Citroen C4», д.н.з. НОМЕР_2 становить 150078,43 грн, що підтверджується висновком експерта №0701/24 від 05.02.2024.
Крім цього, позивач поніс витрати за послуги стоянки в розмірі 7100,00 грн. та витрати, пов`язані з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП в розмірі 4000,00 грн., що підтверджується квитанцією від 12.11.2023 та рахунком ТзОВ «Транс Компані» від 22.03.2024.
10.05.2024 позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 160000,00 грн., однак, відповідач виплатив позивачу страхове відшкодування в розмірі 109970,91 грн., відтак, суд прийшов висновку, що з відповідача ПАТ «СК «УСГ» необхідно стягнути страхове відшкодування в розмірі 50029,09 грн.

Також суд стягнув за період з 10.04.2025 по 22.05.2025 пеню в розмірі 1827,09 грн., інфляційне збільшення в розмірі 350,20 грн., 3% річних в розмірі 176,82 грн.
При цьому, суд дійшов висновку, що вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає до задоволення, оскільки жодних об`єктивних та документально підтверджених доказів її спричинення позивачу не представлено.
Крім цього, враховуючи складність справи та виконані адвокатом роботи і надані послуги, що стосуються підготовки позову, участі в судових засіданнях, написання заяви, суд дійшов висновку, що подана заява про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає до задоволення частково, а саме стягнув такі у розмірі 4000,00 грн.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Цивільно-правова відповідальність може мати місце при наявності складу адміністративного чи кримінального правопорушення. Саме склад адміністративного чи кримінального правопорушення є тим юридичним фактом який породжує правовідносини між порушником і потерпілим та створює певні правомірні вимоги потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду завдану протиправними діями. 
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.
Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
Судом встановлено такі юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.
12.11.2023 мала місце ДТП за участю автомобіля марки «Renault Premium», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки «Citroen C4», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .
Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а власник автомобіля «Citroen C4», д.н.з. НОМЕР_2 матеріальну шкоду.
Водії здійснювали керування транспортними засобами на відповідній правовій підставі, як це вимагають ПДР (п.п. 2.1, 2.2). 
12.11.2023 відомості про ДТП були внесені до ЄРДР за №12023140000001178 від 12.11.2023 по факту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України.
Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 20.03.2025 у справі №450/1866/24 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.11.2023 року за № 1202314000001178 про обвинувачення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, - закрито у зв`язку зі смертю обвинуваченого ОСОБА_2 .
Речові докази у кримінальному провадженні, а саме:
автомобіль марки «Citroen C4 Picasso» р.н. НОМЕР_2 , - вважати повернутим ОСОБА_1 згідно розписки від 22.03.2024.
причеп марки «АМС 500 СТАРКОНЬ» р.н. НОМЕР_4 , - повернуто власнику ОСОБА_3 ;
автомобіль марки «Citroen C4 Picasso» р.н. НОМЕР_5 , - повернуто ОСОБА_4 ;
фургон марки «Renault Premium 450.19» р.н. НОМЕР_1 , в складі причепа марки «Samro CD 19PJPE» р.н. НОМЕР_6 , - повернуто власнику ТзОВ «Транспортні системи».
Заходи забезпечення кримінального провадження вжиті згідно ухвали слідчого судді від 15.11.2023 у вигляді арешту з позбавленням права користування, розпорядження та проведення обліково-реєстраційних операцій, на автомобіль марки «Citroen C4 Picasso» р.н. НОМЕР_5 , власником якого, згідно свідоцтва про реєстрацію, є ОСОБА_4 , яка проживає у АДРЕСА_1 , - скасовано.
Заходи забезпечення кримінального провадження вжиті згідно ухвали слідчого судді від 15.11.2023 у вигляді арешту фургону марки «Renault Premium 450.19» д.р.н. НОМЕР_1 , власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію є ТзОВ «Транспортні системи», розташоване за адресою: м. Львів, вул. Липинського, 6/24, м. Львів, вул. Єрошенка, 28, в складі причепа марки «Samro CD 19PJPE» р.н. НОМЕР_6 , власником якого, згідно свідоцтва про реєстрацію, також є ТзОВ «Транспортні системи», що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Липинського, 6/24, м. Львів, вул. Єрошенка, 28, - скасовано.
Судові витрати на залучення експертів в сумі 19 723,50 грн. покладено на державу.
Колегія суддів виходить з того, що враховуючи презумпцію невинуватості (стаття 62 Конституції України, стаття 17 КПК України), факт вчинення особою кримінального правопорушення та вина такої особи в його вчиненні повинні встановлюватися у порядку кримінального провадження, оскільки суд у порядку цивільного судочинства не має юрисдикційних повноважень встановлювати факт вчинення кримінального правопорушення.
Так, Верховний Суд у постанові від 02.12.2021, справа № 449/1689/19 наголосив, що нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.
Зазначена підстава дозволяє суду в більш спрощеній формі завершити кримінальне провадження. У разі згоди особи на завершення кримінального провадження у зазначеній формі, без використання своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, всі процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані з розслідуванням кримінального провадження, повинна відшкодувати саме вона.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 284 КК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо помер підозрюваний, обвинувачений, особа, стосовно якої зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з її смертю, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого.
Абзацом 2 ч. 7 ст. 284 КПК України передбачено, що якщо обставини, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 9-1, 10 частини першої ст. 284 КПК України, виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.
Відповідно до п. 2 ч. 10 ст. 284 КПК України за наявності підстави для закриття кримінального провадження, передбаченої пунктом 5 частини першої ст. 284 КПК, суд - до постановлення ухвали про закриття кримінального провадження направляє у порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення повідомлень, одному з близьких родичів або члену сім`ї, коло яких визначено цим Кодексом, та/або захиснику обвинуваченого копію клопотання прокурора про закриття кримінального провадження із роз`ясненням права заявити клопотання про непогодження із закриттям кримінального провадження. Кримінальне провадження закривається, якщо у 10-денний строк не надійшло клопотання про непогодження із закриттям кримінального провадження. Клопотання про непогодження із закриттям кримінального провадження розглядається прокурором у строки та порядку, передбачені статтею 220 цього Кодексу.
Як вбачається із ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 березня 2025 року, дружина обвинуваченого ОСОБА_5 не заперечила проти закриття кримінального провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із смертю обвинуваченого.
Враховуючи наведене, колегія суддів констатує, що кримінальне провадження відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.11.2023 року за № 1202314000001178 про обвинувачення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України закрито судом із нереабілітуючої підстави, а саме у зв`язку із смертю обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Іншим словами, оскільки кримінальне провадження закрито судом із нереабілітуючої підстави, а саме у зв`язку із смертю обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, колегія суддів виходить з того, що у цивільно-правових відносинах необхідно виходити із доведення вини обвинуваченого у спірній ДТП.
Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Звертаючись і позовними вимогами позивач ОСОБА_1 просить про стягнення зі страховика невиплаченого розміру стархового відшкодування, моральної шкоди, пені, інфляційного збільшення та 3% річних, а також судових витрат.
Рішення суду оскаржується лише відповідачем та виключно в частині задоволених позовних вимог, тому слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства та статті 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині, колегія суддів не перевіряє.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка зводиться до того, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Відповідно до ст. 386 ЦК України захист права власності забезпечується, в тому числі правом власника на відшкодування завданої йому майнової шкоди.
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, в тому числі, втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (ч. 1 ст. 22 ЦК України).
Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.
Приписами ст. 1188 ЦК України визначений порядок відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок взаємодії декількох джерел підвищеної небезпеки, відповідно до якого шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно із ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Якщо потерпілий одержав відшкодування від завдавача шкоди у розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.
В свою чергу, регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування».
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.
Частиною першою статті 990 ЦК України передбачено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором.
Частиною першою статті 16 Закону України «Про страхування» передбачено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 
Актом цивільного законодавства у цій сфері є, зокрема, Закон України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), який був чинним до 01 січня 2025 року. Закон №1961-IV визнано таким, що втратив чинність Законом України 21 травня 2024 року № 3720-IX «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 3720-IX). Згідно із пункту 6 розділу VI Закону № 3720-IX договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що укладені та набрали чинності до введення вдію цього Закону, продовжують діяти на умовах, що були чинними на день набрання чинності такими договорами. На договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що укладені після набрання чинності цим Законом та набирають чинності після введення в дію цього Закону, поширюються вимоги цього Закону […..]. Дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов`язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Відомості Верховної Ради України, 2005 р., № 1, ст. 1 із наступними змінами).
З огляду на дату настання страхового випадку (12.11.2023) та дату укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, до правовідносин сторін у справі застосуванню підлягають положення саме Закону №1961-IV.
Таким чином, спірні правовідносини регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та главою 82 підрозділу 2 розділу III ЦК України.
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за цим законом є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону).
Стаття 4 цього закону визначає суб`єктів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Згідно із статтею 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.
Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми, в порядку визначеному законом.
Відповідно до ст. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Як зазначалося вище, колегія суддів виходить з того, що вина у спірній ДТП, визнання такої страховим випадком та інші обставини, які стосуються учасників справи, а не їх правова оцінка є встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, відтак повторному доказуванню не підлягають.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку.
Аналогічного висновку дійшов ВС у постанові від 23.09.2020, справа № 199/1100/19.
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів") (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц (провадження № 14-80цс19)).
Таким чином, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IVпорядку.
Такий висновок послідовно підтриманий практикою касаційного суду, у якій наголошено, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Як зазначено у ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Відповідно до ст. 28 цього Закону шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.
Транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди (ст. 30 Закону).
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, автомобіль «Citroen C4», д.н.з. НОМЕР_2 , яким на момент ДТП здійснював керування позивач, є фізично знищеним.
Так, 09.01.2024 позивач отримав від відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» повідомлення про те, що згідно звіту № 3005/23 від 18.12.2023 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Citroen C4», д.н.з. НОМЕР_2 становить 651119,55 грн., ринкова вартість 200064,66 грн., вартість автомобіля в пошкодженому стані становить 96000,00 грн. У повідомлення страховик приходить висновку, що розмір страхового відшкодування за наслідками ДТП, що мала місце 12.11.2023 складає 104064,66 грн. (200064,66 грн – 96000,00 грн) (а.с. 14-16).
В свою чергу, листом від 11.01.2024 ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» повідомило позивача про те, що ним не надано постанови суду про встановлення винної у настанні ДТП особи, тому у товариства не має підстав для виплати страхового відшкодування через ненадання належним чином оформлених документів, у разі надання необхідних документів компанія зможе переглянути своє рішення.
Таким чином, незважаючи на те, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , який керував автомобілем марки Renault Premium», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ «СК «УСГ» згідно полісу №216408169, у зв`язку з чим, позивач звернувся до цього товариства із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, страхового відшкодування позивач не отримав.
Не погоджуючись із проведеною оцінкою ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» завданої шкоди та як наслідок - розміром страхового відшкодування за наслідками ДТП, позивач самостійно замовив проведення транспортно-товарознавчої експертизи колісного транспортного засобу.
Згідно із висновком експерта №0701/24 від 05.02.2024 ринкова вартість автомобіля марки «Citroen C4», д.н.з. НОМЕР_2 , до ДТП становить 216545,00 грн., вартість відновлювального ремонту даного автомобіля становить 631047,73 грн., вартість матеріального збитку – 216545,00 грн., вартість пошкодженого автомобіля на момент ДТП – 66466,57 грн (а.с. 21-35).
Таким чином, шкода пов`язана з фізичним знищенням даного автомобіля становить 150078,43 грн. (216545,00 грн. – 66466,57 грн).
Оскільки вартість відновлювального ремонту автомобіля фактично в три рази перевищує ринкову вартість транспортного засобу до ДТП, висновки про те, що транспортний засіб фізично знищений є очевидними.
10.05.2024 позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування у розмірі 160000,00 грн., однак відповідач виплатив позивачу страхове відшкодування лише у розмірі 109970,91 грн., що не заперечується сторонами.
Враховуючи наведене, виключною правовою проблемою у даних правовідносинах є питання можливості покладення на відповідача ПАТ «СК «УСГ», як страховика, відповідальності у вигляді примусового стягнення страхового відшкодування у розмірі 50029,09 грн. (160000,00 грн. - 109970,91 грн.) яке включає і витрати з евакуації транспортного засобу, стоянки такого, а також підстави стягувати пеню, інфляційне збільшення, 3% річних та витрати на правову допомогу.
Так, згідно із п. 34.2 ст. 34 Закону України «Прообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.
Відповідно до п. 34.3. ст. 34 Закону України «Прообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).
Водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).
Таким чином, закон не забороняє потерпілим для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків, залучати експертів або юридичних осіб, у штаті яких є експерти.
Як вбачається із матеріалів справи, спірна ДТП мала місце 12.11.2023, при цьому, Звіт №3005/23 про вартість відновлювального ремонту складений незалежним експертом лише 18.12.2023.
Враховуючи наведене, а також те, що позивач, як потерпіла сторона, не погоджувався, із Звітом експертом, залучення судового експерта з метою визначення розміру відшкодування завданої шкоди пов`язаної із знищенням транспортного засобу позивача, не суперечить наведеним вище вимогам закону.
Колегія суддів звертає увагу на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») наголошено, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Так, серед джерел доказів, відповідно до статті 76 ЦПК України є висновок експерта.
Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Ноймайстер проти Австрії» (1968 рік) кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості та жодна із сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом.
Колегія суддів виходить з того, що визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, висновком експерта, які повинні відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).
Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі №753/21177/16-ц, від 30 червня 2020 року по справі №200/12295/17, від 03 червня 2021 року по справі №461/2217/19.
Надане позивачем дослідження проведено відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, у зв`язку з чим, колегія суддів приходить висновку, що оцінка (визначення вартості матеріального збитку) проведена уповноваженою на те особою та висновок експерта №0701/24 від 05.02.2024, є належним доказом, який підтверджує та встановлює розмір завданих збитків.
У контексті зазначаного колегія суддів виходить з того, що заперечуючи висновки експертизи, яка надану позивачем, відповідач з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи для встановлення обсягу завданих збитків чи спростування визначеного розміру таких, не звертався, при цьому категорія справи та предмет доказування у такій, не свідчать про обов`язковість призначення експертизи (ст. 105 ЦПК України), яка і у такому випадку має призначатися за клопотанням хоча б однієї із сторін, що спростовує доводи апеляційної скари про обов`язок суду першої інстанції, у такому випадку, ініціювати призначення експертизи у справі.
Таким чином, врахувавши наданий стороною позивача експертний висновок, додатки до такого та відповідну ремонтну калькуляцію (фототаблиці), відсутність будь яких спростувань такого зі сторони страховика чи інших альтернативних розрахунків заподіяної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано достягнув з ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь позивача ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 50029,09 грн., пов`язаного з фізичним знищенням його транспортного засобу.
В свою чергу, колегія суддів враховує, що у вказану суму включені також і витрати, які позивачем понесені за послуги стоянки у розмірі 7100,00 грн. та витрати, пов`язані з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП в розмірі 4000,00 грн., що відповідачє вимогам статті 29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Зокрема, на підтвердження зазначених витрат позивачем надано квитанцією від 12.11.2023 та рахунок ТОВ «Транс Компані» від 22.03.2024, при цьому, заперечуючи висновки суду щодо стягнення витрат за стоянку автомобіля, стороною відповідача не надано належних доказів, що така (стоянка) не використовувалася чи що послуги такої повинні бути безкоштовними (а.с. 49-50).
Крім цього, належність відповідного доказу суд першої інстанції обґрунтував покликанням на ст.2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» згідно якої розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, видатковий чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, отримання (повернення) коштів, торгівлю валютними цінностями в готівковій формі, створений в паперовій та/або електронній формі (електронний розрахунковий документ) у випадках, передбачених цим Законом, зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором розрахункових операцій, чи заповнений вручну.
У цьому контексті, колегія суддів вважає дещо взаємовиключними доводи сторони відповідача, оскільки фактично вперше правильно констатувавши спірні правовідносини (фізичне знищення автомобіля позивача), а також визначивши у зв`язку з цим відповідний розмір страхового відшкодування (104064,66 грн), страховик відмовив у виплаті такого, здійснивши у подальшому виплату відшкодування у добровільному порядку у більшому (109970,91 грн.) розмірі, тобто частково погодившись із більшим розміром страхового відшкодування, який доведений позивачем, при цьому, в апеляційній скарзі просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю таких.
Більше того, сумарно шкода пов`язана із фізичним знищенням автомобіля «Citroen C4», д.н.з. НОМЕР_2 (150078,43 грн.), яка доведена позивачем перед судом належними доказами та іншими витратами (стоянка 7100,00 грн., евакуація 4000,00 грн) на які позивач відповідно до ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має право, перевищує ліміт відповідальності страховика, однак судом встановлено, що у заявах про виплату страхового відшкодування позивач просив про стягнення такого у межах ліміту відповідальності страховика (а.с. 19, 54).
У підсумку, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» в частині стягнення на користь позивача ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 50029,09 грн., пов`язаного з фізичним знищенням його транспортного засобу, висновків суду не спростували, тому підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення у цій частині відсутні.
Згідно усталеної судової практики щодо розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди, постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватися за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.
Зокрема, саме такі роз`яснення містяться у п. 14 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року, №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».
Зважаючи на те, що сплата страхового відшкодування страховиком добровільно, до подання позову у цій справі та стягнення такого у примусовому порядку, має місце виключно щодо страховика та у межах ліміту відповідальності страховика, колегія суддів не вбачає доцільності вирішувати питання подальшої долі пошкодженого автомобіля, як майна, що не може використовуватися за призначенням, але має певну цінність, зокрема, щодо передачі цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.
У п. 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників м наземних транспортних засобів» визначено що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
Грошовим слід вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.
Саме до таких грошових зобов`язань належить договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму та обов`язок страхувальника виплатити страхове відшкодування майнової (матеріальної) та моральної шкоди у разі настання страхового випадку.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 452/3519/15 (провадження № 61-14973св18) зазначено, що: «правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням.
З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення індексу інфляції та 3 % річних.
Зважаючи на те, що судом встановлено право позивача на отримання виплати страхового відшкодування і невиконання такого відповідачем у визначений законом строк, колегія суддів погоджується з тим, що позивач має право на стягнення пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.
Крім цього, розрахунок пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, які просить стягнути позивач щодо належних йому сум, жодним чином не спростований зі сторони страховика, будь яких альтернативних розрахунків останнім не запропоновано.
Що стосується доводів апеляційної скарги ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» в частині розподілу судом витрат на правову допомогу, колегія суддів приходить такого висновку.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентуєтьсястаттею 141 ЦПК України
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2ст. 141 ЦПК Українисудовий збірпокладається насторони пропорційнорозміру задоволенихпозовних вимог.Інші судовівитрати,пов`язані зрозглядом справи,покладаються,зокрема задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Таким чином, колегія суддів враховує те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року усправі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6ст. 137 ЦПК України).
З матеріалів справи встановлено, що у позовній заяві ОСОБА_1 заявлено про наявність судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.
Так, правнича допомога позивачам надавалася адвокатом Леньо І.М. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 19.10.2021 серії ЛВ №002281, видане Радою адвокатів Львівської області), на підставі договору від 21.05.2025 (а.с. 12).
Як зазначено Верховним Судом в постановах від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 580/2610/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
В свою чергу, тривалість спірних правовідносин (категорія справи), той факт, що зазнавши шкоди ще у 2023 році та маючи на таку право, яке визначено законом, позивач не взмозі був отримати належного йому відшкодування через відповідну поведінку відповідача, що на переконання колегії суддів свідчить про необхідність стягнення витрат на правову допомогу.
В свою чергу, врахувавши складність справи та виконаних адвокатом робіт і послуг, що стосуються підготовки позову, написання заяви, суд першої інстанції лише частково задовольнив заяву та стягнув витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн., який, на переконання колегії суддів, жодним чином не спростований стороною відповідча та точно є співмірном з обсягом наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, значенням спору для сторін та їх матеріальним становищем. 
Заперечуючи розмір витрат на правову допомогу, який стягнутий судом першої інстанції, представник відповідача покликається на малозначність справи та те, що така не відзначається особливою складністю, при цьому, у доводах апеляційної скарги не погоджується із правильним застосуванням місцевим судом норм матеріального права.
Окремо колегія суддів вважає за можливе зазначити, що виконання відповідачем, як страховиком свого зобов`язання (що слідуючи матеріалам справи є предметом даного провадження) у строки відведені законом для цього, виключало б необхідність стягнення витрат на правову допомогу у судовому порядку та інших штрафних санкцій, як і розгляду справи в принципі.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» – залишити без задоволення. 
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 24 лютого 2026 року.

Головуючий:   А.В. Ніткевич 

Судді:         С.М. Бойко

С.М. Копняк