П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/269/25	
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Голуб В.А. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року (суддя Мороз А.О., м. Миколаїв, повний текст рішення складений 10.03.2025) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради про визнання дій та бездіяльності протиправними,-

В С Т А Н О В И В:

13.01.2025 до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, в якому позивач просив визнати протиправними дії та бездіяльність Департаменту щодо ненадання інформації на запит та приховування інформації у відповідь на запит позивача на інформацію від 26 грудня 2024 р. в частині дати виконання Департаментом рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2021 р. у справі №490/2472/21, з урахуванням постанови Миколаївського апеляційного суду від 6 жовтня 2021 р. у справі №490/2472/21.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2025 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
На обґрунтування поданої скарги апелянт, посилаючись на приписи п. 27, абз 1 п. 28, абз. 3 п. 28, абз. 2 п. 31, п. 1, 2 п. 34 Порядку №845 вважає, що відповідач є розпорядником запитуваної позивачем інформації. Обов`язок відповідача володіти запитуваною інформацією задекларований Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.08.2021 №902.

Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.06.2021 у справі №490/2472/21, у редакції постанови Миколаївського апеляційного суду від 06.10.2021 з Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1 було стягнуто 2 000 грн. моральної шкоди.
26.12.2024 ОСОБА_1 звернувся до Департаменту із запитом, у якому просив надати йому інформацію про дату виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2021 р. у справі №490/2472/21, з урахуванням постанови Миколаївського апеляційного суду від 6 жовтня 2021 р., а в разі невиконання рішення суду повідомити його про причини такого невиконання.
30.12.2024 Департамент повідомив запитувача, що 06.03.2024 до нього надійшов запит Управління Державної казначейської служби України у м. Миколаєві Миколаївської області про здійснення безспірного списання коштів на корить позивача. На вказаний запит, керуючись Порядком виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів, або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. №845 (далі - Порядок №845) Департамент надав відповідь, якою повідомив органу казначейства код програмної класифікації видатків та кредитування бюджету, код економічної класифікації видатків бюджету і рахунок з якого можливе проведення безспірного списання коштів для виконання рішення суду.
Позивач надав лист Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області від 4 грудня 2024 р., яким на запит позивача від 1 грудня 2024 р. його було проінформовано, що рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2021 р. у справі №490/2472/21 було виконано 21 листопада 2024 р. шляхом стягнення з Департаменту на користь ОСОБА_1 2 000 грн. моральної шкоди.
Вважаючи, що таким чином Департамент одночасно вчинив як протиправні дії, так і допустив бездіяльність (не надав інформації на запит і в той же час приховав інформацію про день фактичного виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2021 р. у справі №490/2472/21), ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
На обґрунтування заявлених вимог позивач надав лист Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області від 4 грудня 2024 р., яким його було проінформовано, що рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2021 р. у справі №490/2472/21 було виконано 21 листопада 2024 р., шляхом стягнення з Департаменту на користь ОСОБА_1 2 000 грн. моральної шкоди.
Тобто, на момент звернення до відповідача із запитом (26 грудня 2024 р.), ОСОБА_1 вже був достовірно обізнаний про фактичне виконання судового рішення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав, що відповідач не є тим органом, який здійснює безпосереднє виконання судового рішення, а отже і не володіє інформацією про дату його виконання, адже в даному випадку таке виконання здійснюється виключно органом казначейства, який і володіє інформацією про дату списання коштів з боржника та перерахування їх стягувачу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
За правилами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами другою, третьою статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулює Закон України від 02.10.1992 №2657-XII «Про інформацію» (далі – Закон №2657-XII).
За визначенням термінів, наведених у статті 1 Закону №2657-XII, інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді; документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.
Статтею 2 Закону №2657-XII встановлено, що основними принципами інформаційних відносин є, зокрема, відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією.
Основними напрямами державної інформаційної політики у розумінні приписів частини першої статті 3 Закону №2657-XII є, зокрема: забезпечення доступу кожного до інформації; забезпечення рівних можливостей щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації; забезпечення відкритості та прозорості діяльності суб`єктів владних повноважень.
Статтею 5 Закону №2657-XII встановлено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Відповідно до частини першої статті 6 Закону №2657-XII право на інформацію забезпечується: створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов`язком суб`єктів владних повноважень інформувати громадськість та медіа про свою діяльність і прийняті рішення; обов`язком суб`єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію.
Частиною другою статті 6 Закону №2657-XII передбачено, що право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Згідно із частинами першою, другою статті 7 Закону №2657-XII право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Статтею 20 Закону №2657-XII визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України від 13.01.2011 №2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі – Закон №2939-VI).
Відповідно до статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
При цьому, згідно з пунктом 1 частини першої статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
З матеріалів справи вбачається, що позивач пов`язує порушення своїх прав із не наданням Департаментом праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради інформації щодо виконання судового рішення, яким з Департаменту на користь ОСОБА_1 стягнуто моральну шкоду.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення врегульовано Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим Постановою кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 (далі - Порядок №845).
За приписами пункту 3 цього Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Згідно до пункту 4 Порядку №845, органи Казначейства:
1) забезпечують у випадках, передбачених цим Порядком, зберігання виконавчих документів та ведення їх обліку. Після виконання у повному обсязі виконавчого документа суду або іншого органу (посадової особи) такий документ повертається до суду або іншого органу (посадової особи), який його видав з відміткою про його виконання;
2) вживають заходів до виконання виконавчих документів;
3) розглядають письмові звернення (вимоги) щодо виконання виконавчих документів осіб, які беруть участь у справі, державних виконавців, а також прокурорів - учасників виконавчого провадження.
Отже саме Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області є належним розпорядником інформації щодо стану виконання рішення суду у справі №490/2472/21, а тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .
До того, з матеріалів справи вбачається, що ГУДКС листом "Про надання інформації" від 04.12.2024 повідомило позивача про дату виконання ним судового рішення по справі № 490/2472/21.
Апеляційна скарга позивача не містить належних, вагомих і обґрунтованих міркувань, переконливих доводів та аргументів, які б спростовували вищевикладені висновки і давали підстави вважати інакше.
У рішенні у справі "Сутяжник проти Росії" (заява №8269/02) ЄСПЛ зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки. У аналізованій ЄСПЛ справі рішення арбітражного суду, яке набрало законної сили, було скасовано в порядку нагляду з припиненням провадження у справі суто з підстави того, що спір не підлягав розгляду арбітражними судами, хоча у подальшому вимоги заявника були задоволені судом загальної юрисдикції. Ухвалюючи рішення ЄСПЛ керувався тим, що, хоча як принцип, правила юрисдикції повинні дотримуватися, однак, враховуючи обставини справи, була відсутня соціальна потреба, яка б виправдовувала відступлення від принципу правової визначеності.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя В.А.Голуб

Суддя Ю.В.Осіпов