Головуючий І інстанції: Бідонько А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 р. 	Справа № 520/28313/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.01.2026, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/28313/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Зміївський машинобудівний завод" 
до  Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Зміївський машинобудівний завод" (надалі - позивач, ТОВ "Зміївський машинобудівний завод") звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (надалі також відповідач), у якому позивач просив: 
-скасувати податкове повідомлення-рішення від 17.12.2021року №0/30130/0410 на суму 284385,25 грн.
-визнати протиправною бездіяльність Головного Управління ДПС у Харківській області щодо внесення відомостей до інтегрованої картки платника податків Товариства з обмеженою відповідальністю «Зміївський машинобудівний завод» стосовно податкового боргу за податковим повідомленням-рішенням від 17.12.2021року №0/30130/0410 на суму 284 385,25 грн.
-зобов`язати Головне Управління ДПС у Харківській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків Товариства з обмеженою відповідальністю «Зміївський машинобудівний завод», виключивши інформацію про наявність заборгованості з плати за землю за податковим повідомленням-рішенням від 17.12.2021року №0/30130/0410 на суму 284385,25 грн. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.01.2026 позов задоволено. 
Скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 17.12.2021року №0/30130/0410, яким до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зміївський машинобудівний завод" застосовано суму штрафної (фінансової) санкції (штраф) у розмірі 284385,25 грн.
Визнано протиправною бездіяльність Головного Управління ДПС у Харківській області щодо внесення відомостей до інтегрованої картки платника податків Товариства з обмеженою відповідальністю «Зміївський машинобудівний завод» стосовно податкового боргу за податковим повідомленням-рішенням від 17.12.2021року №0/30130/0410 на суму 284 385,25 грн.
Зобов`язано Головне Управління ДПС у Харківській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків Товариства з обмеженою відповідальністю «Зміївський машинобудівний завод», виключивши інформацію про наявність заборгованості з плати за землю за податковим повідомленням-рішенням від 17.12.2021року №0/30130/0410 на суму 284385,25 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління ДПС у Харківській області (код ЄДРПОУ ВП:43983495) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Зміївський машинобудівний завод» (код ЄДРПОУ: 25189895) сплачений судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні) 40 копійок.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління ДПС у Харківській області (код ЄДРПОУ ВП:43983495) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Зміївський машинобудівний завод» (код ЄДРПОУ: 25189895) витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3000,00 (три тисячі гривень 00 копійок).
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким:
- у задоволенні адміністративного позову відмовити 
- залишити позов без розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що ТОВ "Зміївський машинобудівний завод", в порушення п. 287.3 ст.287 Податкового Кодексу України протягом граничних строків не сплачено узгоджені суми податкових зобов`язань з плати за землю (орендна плата) (код бюджетної класифікації 18010600 02) по податковій декларації з плати за землю (орендна плата) на 2017 рік N 9024378380 від 20.02.2017р за червень - грудень 2017року на загальну суму 568 770,50 грн. Крім того, станом на 01.01.2017р. у підприємства в ІКП платника обліковувалась недоїмка в сумі 1 250 596,66 грн, станом на 01.06.2017-1 716 582,92 гривень. Також TOB "Зміївський машинобудівний завод" надано податкову декларацію з плати за землю (орендна плата) (уточнююча) № 9107573468 від 09.06.2017р., згідно якої зменшено суму податкових зобов`язань з плати за землю (орендна плата) у сумі 610 138,64 грн., яка повністю відображена в ІКП платника та врахована при складанні акту перевірки. Таким чином, з урахуванням уточнюючої податкової декларації на зменшення податкових зобов`язань з плати за землю (орендна плата) та фактичної сплати протягом 2017р, згідно платіжних доручень в сумі 64530,19 грн. станом на 01.02.2018р. недоїмка склала 1 978 351,76 грн. Також наголошує на тому, що до позивача було правомірно застосовано штрафну санкцію за несвоєчасну сплату узгоджених грошових зобов`язань з орендної плати за земельні ділянки у сумі 284 385,25 грн . При цьому, на переконання скаржника, позовну заяву подано ТОВ "Зміївський машинобудівний завод" поза межами місячного строку звернення до суду. Крім того, відповідач зазначив, що витрати на правничу допомогу є безпідставно завищеними, необґрунтованими, не відповідають принципам розумності та є неспівмірними зі складністю справи і обсягом виконаних робіт.
У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що ГУ ДПС у Харківській області проведено камеральну перевірку з питання дотримання граничних термінів слати податкового зобов`язання з плати за землю (орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) ТОВ «ЗМЗ», ЄДРПОУ 25189895, за результатами якої було складено акт від 22.11.2021 №21165/20-40-04-10-09/25189895.
Предметом вищевказаних камеральних перевірок є своєчасність виконання позивачем податкового обов`язку за розрахунком земельного податку.
За висновками акту перевірки зазначено про несвоєчасність сплати узгодженого податкового зобов`язання з плати за землю по податковій декларації на 2017 рік №9024378380 від 20.02.2017 за червень грудень 2017 р., чим порушено п. 57.1 ст. 57, п. 287.3 ст. 287 ПК України.
На підставі зазначеного акта перевірки, за результатами адміністративного оскарження та з огляду на наведене порушення контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 17.12.2021року №0/30130/0410, яким до ТОВ "Зміївський машинобудівний завод" застосовано штрафні санкції у сумі 284385,25 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Підпунктами 16.1.3,16.1.4 пункту 16.1 статті16 Податкового кодексу України (тут і надалі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що платник податків зобов`язаний: подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Статтею 285 Податкового кодексу України визначено, що базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).
Відповідно до пункту 286.2 статті286 Податкового кодексу України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.
Згідно з пунктом 287.3 статті 287 Податкового кодексу України податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.
Платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом (п. 57.1 статті 57 ПК України).
Положеннями ст.124 ПК України передбачено наступне:
124.1. у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім грошового зобов`язання у вигляді штрафних (фінансових) санкцій, застосованих до нього на підставі ПК України чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, а також пені, застосованої до нього на підставі ПК України чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу в таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 5 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу.
124.2 Діяння, передбачені п. 124.1 цієї статті, вчинені умисно, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків від суми несплаченого (несвоєчасно сплаченого) грошового зобов`язання.
124.3. Діяння, передбачені п.124.2 цієї статті, вчинені повторно протягом 1095 календарних днів або які призвели до прострочення сплати грошового зобов`язання на строк більше 90 календарних днів, -
тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 50 відсотків від суми несплаченого (несвоєчасно сплаченого) грошового зобов`язання.
За визначенням, наведеним у абзацу 1 пункту46.1статті46 Податкового кодексу України, податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - це документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.
Положеннями пункті 49.1,49.2 статті49 Податкового кодексу України передбачено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків. Платник податків зобов`язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об`єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є. Цей абзац застосовується до всіх платників податків, в тому числі платників, які перебувають на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності.
При цьому, абзацом 1 пункту 50.1 статті50 Податкового кодексу України встановлено, що у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.
Судовим розглядом встановлено, що позивач, скориставшись правом, наданим йому вказаною нормою, подав до податкового органу уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань №9107573468 від 09.06.2017р., прийняття якого підтверджується квитанцією №2 від 09.06.2017 року. 
Відповідно до уточнюючого розрахунку, податкове зобов`язання ТОВ "Зміївський машинобудівний завод" з плати за землю з червня 2017 року складає 2918, 88 грн на місяць.
З акту перевірки та розрахунку штрафних санкцій вбачається, що відповідачем по справі застосовані штрафні санкції за несвоєчасну сплату узгодженої суми податкового зобов`язання за період червень-грудень 2017 року, при цьому посилається на податкову декларацію з плати за землю на 2017 рік №9024378380. 
Відповідно до зазначеної податкової декларації, податкові зобов`язання ТОВ "Зміївський машинобудівний завод" з плати за землю на 2017 рік складали 90081,54 грн. щомісяця.
При цьому, ГУ ДПС у Харківській області не взято до уваги уточнюючий податковий розрахунок земельного податку №9107573468 від 09.06.2017р.
Так, в акті перевірки в колонці "Нараховано ш/с згідно документа (назва, номер) за період червень-грудень 2017 року зазначено саме податковий розрахунок земельного податку №9024378380 від 20.02.2017р., а не уточнюючий податковий розрахунок земельного податку № №9107573468 від 09.06 2017р. Також, в акті перевірки в колонці "Нараховано орендної плати згідно декларації" зазначено щомісяця суму 90 081, 54 грн, замість правильної 2 918, 88 грн на місяць.
Також матеріалами справи встановлно, що ТОВ "Зміївський машинобудівний завод" виконало обов`язок зі сплати грошових зобов`язань, у розмірі, визначеному в уточнюючому податковому розрахунку, відповідно до платіжних доручень №210 від 29.06.2017 про сплату 2918,88 грн., №254 від 27.07.2017 про сплату 2918,88 грн., №269 від 01.08.2017 про сплату 2918,88 грн., №293 від 20.09.2017 про сплату 4000 грн., №345 від 27.10.2017 про сплату 2918,88 грн., №425 від 29.11.2017 про сплату 2918,88 грн., №443 від 22.12.2017 про сплату 2918,88 грн., що підтверджується відомостями з інтегрованої картки платника податків.
Враховуючи те, що контролюючий орган неправильно визначив суми податкових зобов`язань ТОВ "Зміївський машинобудівний завод" за червень-грудень 2017 року, то й відповідно, в акті неправильно визначено спрямування сплачених ТОВ "Зміївський машинобудівний завод" коштів в рахунок погашення податкових зобов`язань, й відповідно неправильно визначені нарахування податкових зобов`язань та кількість днів затримки платежів.
Крім того, в акті перевірки № 21165/20-40-04-10-09 від 22.11.2021 року та в Розрахунку штрафної санкції нарахована штрафна санкція на Податковий розрахунок земельного податку №9024378380 від 20.02.2017року, тобто штрафна санкція нарахована за несвоєчасну сплату боргу, яка відповідно до акту звірки станом на 30.01.2020 року не існує.
При цьому, спірне питання щодо фактично існуючого податкового боргу ТОВ "Зміївський машинобудівний завод" знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи №520/1586/2020 та №520/11335/2020.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2023року було зупинено провадження у справі №520/1586/2020 за апеляційною скаргою ТОВ "Зміївський машинобудівний завод" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.05.2020року для проведення звірки суми заборгованості, яка заявлена у позові.
В рамках розгляду справи 520/1586/2020 судом встановлено, що 20.11.2023року на адресу суду надійшов лист ГУ ДПС у Харківській області щодо уточнення позовних вимог та про проведення звірки суми заборгованості, яка заявлена у позові та надано копію відповідного акту звірки заборгованості від 10.11.2023року, який підписано сторонами. Відповідно до акту звірки, сума заборгованості станом на 30.01.2020року становить 259751,88грн:
- основний платіж — 28346,13грн
- штрафна санкція — 231405,75грн.
В акті звірки зазначено, що суми несплаченого боргу виникли з 30.04.2019року по 30.01.2020року.
Згідно з ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, факт наявності правомірно поданого позивачем уточнюючого розрахунку податкових зобов`язань , згідно якого відкоригована сума зобов`язань, свідчить про відсутність зобов`язань за спірний період та, як наслідок, безпідставність застосування штрафних санкцій за його несвоєчасну сплату.
З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 17.12.2021року №0/30130/0410 на суму 284385,25 грн. та наявності підстав для його скасування
Відповідно до положень пункту 1 розділу ІІ Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12.01.2021 №5Зареєстровано в Міністерстві, затвердженим в Міністерстві юстиції України 15 березня 2021 р. за № 321/35943 з метою обліку нарахованих і сплачених, повернутих та відшкодованих сум платежів територіальними органами ДПС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які мають сплачуватися такими платниками на рахунки, відкриті в розрізі адміністративно-територіальних одиниць.
ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за відповідним видом платежу та відповідною адміністративно-територіальною одиницею.
Тобто, до повноважень органів ДПС віднесено відображення в інформаційній системі органів ДПС первинних показників.
Таким чином, враховуючи протиправність дій відповідача щодо нарахування позивачу штрафної санкції за несвоєчасну сплату боргу, якого не існує податковим повідомленням-рішенням, яке скасовано у судовому порядку, суд першої інстанції з метою обрання належного способу захисту порушеного права правомірно визнав протиправною бездіяльність Головного Управління ДПС у Харківській області щодо внесення відомостей до інтегрованої картки платника податків Товариства з обмеженою відповідальністю «Зміївський машинобудівний завод» стосовно податкового боргу за податковим повідомленням-рішенням від 17.12.2021року №0/30130/0410 на суму 284 385,25 грн. та зобов`язання Головне Управління ДПС у Харківській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків Товариства з обмеженою відповідальністю «Зміївський машинобудівний завод», виключивши інформацію про наявність заборгованості з плати за землю за податковим повідомленням-рішенням від 17.12.2021року №0/30130/0410 на суму 284385,25 грн.
Щодо питання наявності правових підстав для оцінки чи переоцінки судом апеляційної інстанції поважності строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27.11.2025 клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду у справі 520/28313/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Зміївський машинобудівний завод" до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.
Визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Зміївський машинобудівний завод" до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Поновлено строк звернення до суду у справі №520/28313/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Зміївський машинобудівний завод" до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
У задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду - відмовлено.
Згідно з частиною першою цієї статті судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Частиною третьою статті 123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
За змістом частини четвертої статті 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Отже, наведені норми в сукупності та взаємозв`язку свідчать, що передумовою залишення судом апеляційної інстанції позовної заяви без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду є оцінка наведених позивачем підстав пропуску строку звернення до суду на предмет їх поважності.
Згідно з частиною першою статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
При цьому, норми Кодексу адміністративного судочинства України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з врахуванням обставин у справі.
Отже, процесуальний строк звернення до суду покликаний забезпечувати принцип правової визначеності і є гарантією захисту прав сторін спору. Вирішуючи питання про поновлення процесуального строку суди повинні надавати оцінку причинам, що зумовили пропуск строку.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Так, за змістом статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Як передбачено частинами першою, другою та третьою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.
Межі перегляду судом апеляційної інстанції визначені статтею 308 КАС України.
За змістом частин першої та другої цієї статті суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, визначені КАС України межі перегляду справи апеляційним судом передбачають перевірку рішення суду першої інстанції лише в тій частині, в котрій воно було оскаржене, і лише з урахуванням наведених у апеляційний скарзі доводів. При цьому вихід за межі апеляційної скарги можливий лише у разі порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
При цьому, обов`язковими підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, відповідно до частини третьої статті 317 КАС України, є:
1) справу розглянуто неповноважним складом суду;
2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою;
3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;
4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі;
5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні;
6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;
7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Суд звертає також увагу на те, що закріплений КАС України принцип диспозитивності вимагає повного врахування змісту апеляційної скарги: слід виходити не лише з того, в якій частині оскаржується рішення суду, а й з підстав, за яких особа, що подала скаргу, просить скасувати чи змінити рішення.
На підставі аналізу наведених норм, Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах у справах №420/1927/20, №0440/6027/18, №420/11676/21 формував висновок, за змістом якого чинне законодавство не визначає обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції порушення норм процесуального права при вирішенні питань щодо дотримання строків звернення до суду та щодо поважності підстав пропуску таких.
Відповідно до частин другої, третьої статті 293 КАС України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 294 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд апеляційної інстанції повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню.
Як підтверджується змістом апеляційної скарги, відповідач в апеляційній скарзі зазначив про пропуск позивачем строку звернення до суду та порушення судом першої інстанції норм процесуального права .
При цьому, апеляційна скарга відповідача не містить доводів щодо помилкової правової оцінки судом першої інстанції підстав поважності строку звернення до суду. 
Відсутні в апеляційній скарзі і заперечення на ухвалу від 27.11.2025, включені до апеляційної скарги на рішення суду відповідно до частини третьої статті 293 КАС України.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції вирішив клопотання позивача щодо строків звернення до суду, постановив ухвалу 27.11.2025, яка обґрунтована висновками суду щодо прийняття доводів позивача, визнав достатніми докази позивача для поновлення строку звернення до суду відповідно до свого внутрішнього переконання.
Крім того, вказаною ухвалою суду першої інстанції відхилено доводи відповідача щодо необхідності залишення позовної заяви без розгляду.
Колегія суддів, з урахуванням зазначено вище, не вбачає визначених частиною третьою статті 317 КАС України обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції, а наведені відповідачем доводи апеляційної скарги щодо неповажності підстав пропуску строку звернення до суду ґрунтуються на переоцінки обставин щодо дотримання строку звернення до суду й підстав поважності пропуску такого строку, які вже оцінені і враховані судом першої інстанції. 
При цьому, апелянт не спростовує висновки суду першої інстанції, наведені в ухвалі від 27.11.2025, а надає свою кваліфікацію змісту обставин.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, наведеними в ухвалі про поновлення строку від 27.11.2025, про те, що позивач вчинив усі можливі та залежні від нього дії та з урахуванням наданих позивачем письмових доказів на підтвердження зазначених обставин, а також значення справи для сторін, негативні наслідки надмірного суворого тлумачення процесуальних норм та оцінки обставин справи, що можуть мати наслідком позбавлення позивача у доступі до правосуддя, гарантованого Конституцією України, вважав за можливе поновити позивачу строк звернення до суду з позовною заявою.
Подібна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 19.10.2023 по справі №160/17502/22.
Отже, з урахуванням наведеного вище колегія суддів відхиляє доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду та необхідність залишення без розгляду даної позовної заяви.
Стосовно розподілу судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу, здійснених судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, колегія суддів зазначає таке.
З матеріалів справи судом встановлено, що на підтвердження понесених судових витрат у розмірі 10000 грн., позивачем подано Договір надання правової допомоги №12/10 від 12.10.2025, акт приймання-передачі наданих послуг від 14.11.2025.
Відповідно до акту перелік наданих послуг - консультація Клієнта з опрацюванням всіх матеріалів - 2 000 (дві тисячі) гривень; . - складання позовної заяви до ГУ ДПС у Харківській області, формування пакету документів до суду - 5 000 (п`ять тисяч) гривень; ознайомлення з відзивом на позовну заяву до ГУ ДПС у Харківській області, складання заперечення на відзив - 1 000 (одна тисяча) гривень.
Всього до сплати 8 000 (вісім тисяч) гривень.
Зменшуючи розмір витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції врахував те, що дана справа є незначної складності, розглядалась в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, надані адвокатом послуги не є послугами значного обсягу.
Колегія суддів зазначає, що положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.
Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
За частиною третьою статті 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.
Відповідно до приписів частин 1-4 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.
Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
Така правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17.
Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Такий висновок сформовано Верховним Судом у постановах від 21.03.18 у справі №815/4300/17, від 11.04.18 у справі № 814/698/16, від 18.10.18 у справі № 813/4989/17.
Згідно з частиною шостою статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Виходячи з положень частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі “Схід/Захід Альянс Лімітед” проти України” (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд указав, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Зазначені висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16, вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.
Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01.09.2020 у справі № 640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19 при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Вказані критерії закріплені у ч. 5 ст. 134 КАС України.
Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 ст. 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
Колегія суддів зазначає, що дана справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало б подання великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання.
Разом з тим, враховуючи предмет спору, виконану адвокатом роботу, колегія суддів вважає, що стягнутий судом до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу, у цій конкретній справі, не є завищеним, а є співмірним із складністю справи (предметом позову) з виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла до висновку, що підстави для зменшення витрат на правничу допомогу відсутні.
Колегія суддів також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі “Серявін та інші проти України” зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі “Трофимчук проти України” ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За пунктом 1 частини першої статті 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.01.2026 по справі № 520/28313/25 залишити без змін . 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	З.Г. Подобайло   І.М. Ральченко